П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/1307/19

Номер провадження 22-ц/804/1873/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Кочегарової Л.М., Попової С.А.

секретар - Єфремова О.В.

сторони:

позивач - публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «ІНДУСТРІАЛБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «ІНДУСТРІАЛБАНК»,

на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 травня 2019 року, у складі судді Капітонова В.І.

у справі за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «ІНДУСТРІАЛБАНК»,

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В с т а н о в и в:

В березні 2019 року публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «ІНДУСТРІАЛБАНК» (далі ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» або Банк, Кредитодавець), яке є правонаступником всіх прав та обов`язків публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» (далі ПАТ «АБ «Експрес-Банк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість станом на 26 грудня 2018 року в розмірі 33965,49 грн., яка складається з суми простроченої заборгованості по кредиту - 11100 грн., суми простроченої заборгованості по нарахованим процентам - 18754,39 грн., інфляційних нарахувань на суму простроченого кредиту - 4111,10 грн., а також відшкодувати судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921 грн.

В мотивування позову зазначив, що 04 березня 2013 року між ПАТ «АБ «Експрес-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 44207/31/к, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 25000 грн. на строк 36 місяців з 04 березня 2013 року по 04 березня 2016 року. За умовами договору встановлено фіксовану процентну ставку за користування кредитом 28 процентів річних з моменту укладання кредитного договору до моменту припинення здійснення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладання договору, на поточний (картковий) рахунок, відкритий у кредитодавця. З моменту припинення таких зарахувань на поточний (картковий) рахунок до закінчення строку дії кредитного договору процентна ставка становить 38 процентів річних. Відповідач ОСОБА_1 зобов`язалась використовувати кредит на цілі, визначені кредитним договором, своєчасно та в повному обсязі сплачувати проценти за користування кредитом, інші платежі, виконати інші зобов`язання за кредитним договором та повернути позивачу кредит на умовах та в строки, передбачені кредитним договором. Проценти нараховуються щомісячно, а також по факту повного погашення кредиту. Відповідач ОСОБА_1 була зобов`язана повернути кредит не пізніше 04 березня 2016 року, однак нею зобов`язання виконано не було.

В обґрунтування позовних вимог до ОСОБА_2 зазначив, що він є чоловіком ОСОБА_1 , метою отримання кредиту є ремонт будинку, що підтверджує те, що кредитні кошти були отримані та використані в інтересах сім`ї. В тексті кредитного договору міститься заява ОСОБА_2 про те, що він, перебуваючи у шлюбі / проживаючи однією сім`єю з позичальником, надав свою згоду на укладення та підписання його дружиною кредитного договору. ОСОБА_2 підтвердив, що з умовами кредитного договору та додатку № 1 до нього ознайомлений, умови зрозумілі, претензій або заперечень немає. Тому наявні підстави для солідарного стягнення боргу з відповідачів, оскільки кредитний договір є таким, що створив обов`язки для другого подружжя.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 16 травня 2019 року позов ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» суму заборгованості за кредитним договором № 44207/31/к у розмірі 33965,49 грн., яка складається з заборгованості по кредиту у розмірі 11000 грн., з заборгованості по процентах у розмірі 18754,39 грн., інфляційних нарахувань на суму простроченого кредиту у розмірі 4111,10 грн. та судовий збір у розмірі 1921 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись з даним заочним рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , позивач ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі та стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором.

Зокрема зазначив, що Банк передав відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у власність, які згідно з вимогами ст.60 СК України, стали об`єктом спільної сумісної власності подружжя та були направлені на ремонт будинку.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що використання кредитних коштів для потреб та в інтересах сім`ї чітко простежується з мети отримання кредиту (ремонт будинку), яка зазначена в Заяві-Анкеті позичальника від 04 березня 2013 року.

Суд дійшов невірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо солідарного стягнення заборгованості за кредитом, оскільки такий висновок не відповідає ст.60 СК України, якою передбачено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яким також є грошові кошти, та судовій практиці.

Також зазначив, що відповідачами не надано суду жодних доказів того, що кредитний договір укладено не в інтересах сім`ї, а кошти, які були одержані за кредитним договором були використані в особистих цілях ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ст.360 ЦПК України відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на адресу суду апеляційної інстанції відзиву не подано.

Відповідно до положень ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу за відсутності сторін, які в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 113, 114, 115, 116, 122, 123).

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі представника Банку (а.с.124).

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню повністю з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає повністю.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 березня 2013 року між ПАТ АКБ «Акціонерний банк «Експрес-Банк», правонаступником якого є ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 44207/31/к, згідно п.1.2, п.1.3 якого відповідач отримала кредит у розмірі 25000,00 грн. на строк 36 місяців, з 04 березня 2013 року по 04 березня 2016 року.

Відповідно до п.2.4 кредитного договору кредит надається шляхом перерахування кредиту на поточний (картковий) рахунок позичальника № НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5, на який здійснюється зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства - роботодавця.

Відповідач отримала від ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» кошти, що підтверджує виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 , яка зобов`язалася в порядку та на умовах, що визначені договором повернути кредит, виплатити Банку проценти за користування кредитом та інші передбачені договором платежі.

Судом встановлено та доведено належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору у зв`язку із чим, у неї станом на 26 грудня 2018 року виникала заборгованість за кредитом - 11100,00 грн., за відсотками - 18754,39 грн., індекс інфляції - 4111,10 грн., яка на час розгляду справи не погашена.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору, у зв`язку із чим, у неї станом на 26 грудня 2018 року виникла заборгованість за кредитом 11100,00 грн., за відсотками 18754,39 грн., яка на час розгляду справи не погашена. Оскільки відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання, з неї підлягає стягнення сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, розмір якого 4111,10 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення з відповідачів суми боргу, суд прийшов до висновку, про неможливість солідарної відповідальності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 за таким боргом, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що кредитний договір був укладений ОСОБА_1 в інтересах сім`ї та, що кошти отримані внаслідок укладання кредиту, були витрачені в інтересах сім`ї, а саме на ремонт будинку.

З таким висновком апеляційний суд не може погодитись повністю, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст.536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, 04 березня 2013 року між ПАТ АКБ «Акціонерний банк «Експрес-Банк», правонаступником якого є ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 44207/31/к (далі - Кредитний договір), за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 25000,00 грн. на строк 36 місяців, з 04 березня 2013 року по 04 березня 2016 року, які зобов`язалася повернути зі сплатою 28 процентів річних з моменту укладання договору до моменту припинення здійснення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позивача на момент укладення цього договору, на поточний (картковий) рахунок, відкритий у Кредитодавця. З моменту припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, до закінчення строку дії договору, відсоткова ставка за користування кредитом становить 38 процентів річних (п.1.1. - 1.4. Кредитного договору).

Установлено, що позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві ОСОБА_1 .

Відповідно до п.2.5 повернення кредиту позичальник мала здійснювати шляхом безготівкового перерахування на рахунок, вказаний в п.2,3, договору, та/або шляхом внесення готівкою в касу Кредитодавця для зарахування на вищезазначений рахунок грошових коштів в сумах та в терміни, визначених у Додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору, а саме 01 число кожного місяця, після місяця надання кредити, та останнє погашення кредиту визначено 04 березня 2016 року (а.с. 15).

Сплата нарахованих процентів за користування кредитом, які, відповідно до п. 4.1 Кредитного договору, нараховуються Кредитодавцем щомісячно в останній робочий день звітного місяця, починаючи з останнього робочого дня попереднього звітного місяця, а також по факту повного погашення кредиту, здійснюється позичальником, шляхом безготівкового перерахування суми нарахованих процентів на рахунок відкритий у Кредитодавця та/або шляхом внесення суми нарахованих процентів готівкою в касу Кредитодавця для зарахування на вищезазначений рахунок (п.4.2. Кредитного договору).

Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Унаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором станом на 26 грудня 2018 року, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, утворилася заборгованість у розмірі 33965,49 грн., яка складається з простроченої заборгованості по кредиту 11 100,00 грн., простроченої заборгованості по нарахованим процентам 18754,39 грн., інфляційних нарахувань на суму простроченого кредиту 4111,10 грн.

ОСОБА_2 є чоловіком ОСОБА_1 . На час укладення кредитного договору на споживчі цілі (ремонт будинку) та отримання кредитних коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 27 квітня 1992 року Курахівською селищною радою м.Селидове Донецької області, актовий запис № 16 від 27.04.1992 року (а.с.18), а також відповідними відмітками щодо сімейного стану у паспортах відповідачів (а.с.17 зворот, 20).

Здійснюючи перегляд рішення суду першої інстанції, зокрема в частині оцінки правомірності відмови у стягненні заборгованості з ОСОБА_2 , як солідарного боржника за кредитним договором, суд апеляційної інстанції виходить з того, що згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16.

Верховний Суд під час розгляду справи № 308/13831/15-ц 61-8440ск18 не встановив підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм права, в контексті встановлених судом обставин справи, для визначення солідарного характеру обов`язків ОСОБА_2 щодо повернення боргу за кредитним договором з`ясуванню підлягає питання, чи укладено такий договір його дружиною в інтересах сім`ї.

Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, зокрема заявою-анкетою позичальника ОСОБА_1 від 04 березня 2013 року, кредитним договором № 44207/31/к від 04.03.2013 року, ОСОБА_2 підписав заяви щодо надання згоди на отримання його дружиною банківського кредиту на споживчі цілі (ремонт будинку).

Відповідно до Інформаційної довідки № 173930585 від 16 липня 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності : договір купівлі-продажу від 31 жовтня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Леоновою В.П., за реєстром № 1947 (а.с.130, 131).

Тобто, належний відповідачу ОСОБА_1 житловий будинок був придбаний в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та в силу положень ст. 60 СК України, оскільки набутий подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи позивача, щодо отримання кредитних коштів для потреб та в інтересах сім`ї, які простежуються з мети отримання кредиту (ремонт будинку) не спростовані відповідачами та не надано доказів, що Кредитний договір було укладено не в інтересах сімьї, і що кошти, які були одержані за кредитним договором були використані в особистих цілях ОСОБА_1 .

З огляду на наведене вище, апеляційний суд не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для покладання солідарної цивільно-правової відповідальності на ОСОБА_2 за невиконання умов Кредитного договору ОСОБА_1

Аргументи апеляційної скарги позивача щодо укладення спірного договору в інтересах сім`ї, що є підставою для стягнення заборгованості солідарно з обох з подружжя, є прийнятними.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення щодо покладання солідарної цивільно-правової відповідальності на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за невиконання умов Кредитного договору.

Відповідно до положень ч. 1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати кредиту і процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання на Кредитним договором не виконала, здійснила останній платіж на погашення кредиту у сумі 695 грн. 06 листопада 2014 року, після чого внесення коштів на погашення кредиту не здійснювала, припинила виконувати, що підтверджується наданими до матеріалів справи випискою по рахунку, відкритого на її ім`я (а.с.21 - 33).

Внаслідок цього заборгованість за кредитом становить 11100 грн., що також підтверджується розрахунком руху коштів по рахунку, сума якої правильно була визначена судом першої інстанції (а.с.36).

Зазначена заборгованість за кредитом підлягає стягненню солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Банку.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки боржник ОСОБА_1 прострочила виконання грошового зобов`язання, на користь Банку з відповідачів підлягає стягненню і сума інфляційних втрат відповідно до заявлених позивачем вимог, за період з 01 квітня 2016 року по 30 листопада 2018, яка становить 4 111,10 грн.

Крім того, відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 36 місяців, а саме по 04 березня 2016 року.

Відтак, у межах строку кредитування по 04 березня 2016 року ОСОБА_1 мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 01 числа кожного місяця, згідно з графіком.

Починаючи з 05 березня 2016 року, ОСОБА_1 мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Донецький апеляційний суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Разом з тим у п.7.1. Кредитного договору, сторони передбачили одноразове продовження строку дії договору в односторонньому порядку на 30 календарних днів, у разі наявності заборгованості позичальника по договору на 00,00 годину останнього дня дії договору у зв`язку з відсутністю можливості Кредитодавцем списати грошові кошти з поточного (карткового) рахунку з причини їх відсутності.

Оскільки на час закінчення строку дії 04 березня 2016 року Кредитного договору у позичальника, відповідача ОСОБА_1 , малась заборгованість за кредитом, та у Кредитодавця у зв`язку з припиненням у листопаді 2014 року зарахування заробітної плати на картковий рахунок ОСОБА_1 , відкритий у позивача (а.с. 21 - 24), була відсутня можливість списати грошові кошти з поточного (карткового) рахунку з причини їх відсутності, дія договору вважається продовженою до 03 квітня 2016 року (04 березня 2016 року + 30 днів).

З огляду на те, що зі спливом визначеного договором строку 03 квітня 2016 року кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 03 квітня 2016 року позивач не міг такі проценти нараховувати.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, апеляційний суд дійшов висновку щодо визначення суми заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 04 березня 2013 року по 03 квітня 2016 року у сумі 5739,68 грн., яка також підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Банку.

Позовні вимоги ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» щодо стягнення нарахованих позивачем після 03 квітня 2016 року процентів за кредитом не ґрунтуються на нормах законах, та не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд відхиляє доводи позивача, викладені у додаткових поясненнях ( а.с. 79 - 82) про те, що встановлені п.4.3. Кредитного договору, є платою за користування коштами внаслідок порушення зобов`язання і ця вимога Кредитного договору відповідає вимогам ст.625 ЦК Українина.

Позовних вимог про стягнення процентів у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання відповідно до положень ст.625 ЦК України Банком не заявлялось.

Отже, установивши, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення неправильно застосував норми матеріального права, суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене рішення та ухвалює нове судове рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» заборгованість за кредитним договором станом на 26 грудня 2018 року, яка складається із: заборгованості за кредитом 11100, грн., заборгованості за процентами 5739,68 грн., інфляційних втрат 4111,10 грн.

В решті позовних вимог Банку до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 слід відмовити.

Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні з позовом ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» сплачено судовий збір у сумі 1921 грн (а.с.7). Звертаючись з апеляційною скаргою позивачем сплачено судовий збір у сумі 2881,50 грн. (а.с.95).

Враховуючи, що позов банку задоволено на 61,68% (33965,49 грн. х 100 : 20950,78 грн.), з кожного з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції по 592,44 грн. (1921 х 61,68%) та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції по 888,66 грн. (2881,50 х 61,68%), а всього з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АКБ «ІНДУСТРІАЛБАНК» у відшкодування судового збору підлягає стягненню по 1481,10 грн. з кожного.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «ІНДУСТРІАЛБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 травня 2019 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «ІНДУСТРІАЛБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «ІНДУСТРІАЛБАНК» (вул.Генерала Алмазова, б.18/7, м.Київ, 01133; ) заборгованість за кредитним договором № 44207/31/к від 04 березня 2013 року станом на 26 грудня 2018 року, яка складається із: заборгованості за кредитом 11100 (одинадцять тисяч сто) гривень 00 копійок , заборгованості за процентами 5739 (п`ять тисяч сімсот тридцять дев`ять) гривень 68 копійок, інфляційних втрат 4111 (чотири тисячі сто одинадцять) гривень 10 копійок.

В решті позовних вимог публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «ІНДУСТРІАЛБАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «ІНДУСТРІАЛБАНК» судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції по 1481 гривні 10 копійок з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 19 липня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Л.М.Кочегарова

С.А.Попова