ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/3102/18

провадження № 22-ц/4809/1142/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Голованя А. М., Мурашка С. І.

секретар судового засідання Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Фортечний ВДВС м. Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, Публічне акціонерне товариство «МЕГАБАНК», ОСОБА_2 , нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Степанова Наталія Миколаївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 березня 2019 року в складі головуючого судді Павелко І. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і ухвали суду першої інстанції.

16.05.2018 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фортечного ВДВС м. Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, Публічного акціонерного товариства «МЕГАБАНК» (далі ПАТ «МЕГАБАНК»), ОСОБА_2 , нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Степанової Н. М. про визнання протиправною та скасування постанови Фортечного відділу державної виконавчої служби м. Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області та акт державного виконавця про передачу майна в рахунок погашення боргу від 29.07.2015 року ПАТ «МЕГАБАНК» житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , скасування державної реєстрації права власності ПАТ «МЕГАБАНК» на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що 17.02.2016 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Степановою Н. М. видано свідоцтво серії НОМЕР_2 , зареєстроване в реєстрі за №16 та проведено державну реєстрацію права власності (номер запису 13366571), ПАТ «МЕГАБАНК» (надалі - банк), на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зазначеного свідоцтва нотаріус посвідчила, що банку належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку за АДРЕСА_1 , загальною площею 197.5 кв. м., в тому числі житловою площею 51,2 кв. м., має господарські-побутові будівлі та споруди, що до нього прилягають, вартістю 390776 гривень 00 копійок, який належав власнику на підставі договору дарування, оскільки майно не реалізоване - торги не відбулися, і стягувач виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_1 .

Вважає, що, державною виконавчою службою спірне майно - будинок за адресою: АДРЕСА_1 , передано ПАТ «МЕГАБАНК» з порушення вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 (в редакції від 09.02.2015 року).

Вказує, що перші електронні торги були призначені на 31 січня 2015 року зі стартовою ціною 390766,00 гривень. Згідно протоколу проведення електронних торгів №48178 від 31.01.2015 року перші прилюдні торги не відбулися, у зв`язку з ненадходженням цінової пропозиції від учасників.

Другі електронні торги були призначенні на 18 березня 2015 року зі стартовою ціною 371227,70 гривень, проте згідно даних протоколу проведення електронних торгів №62448 від 18.03.2015 року не відбулися, у зв`язку з відсутністю допущенних учасників торгів.

Треті електронні торги були призначенні на 05 травня 2015 року зі стартовою ціною 359504,72 гривень, однак згідно протоколу проведення електронних торгів №78206 від 05.05.2015 року торги не відбулися, у зв`язку з відсутністю допущенних учасників торгів.

Відзначає, що ПАТ «МЕГАБАНК» звертався до виконавчої служби з повідомленням про намір придбати спірний будинок за початковою ціною за змістом статті 49 Закону України «Про іпотеку», а не про бажання залишити за собою нереалізоване майно, як це передбачено статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Тобто, стягувачем не було заявлено про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно та не було у п`ятнадцятиденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідного повідомлення внесена на відповідний рахунок для обліку депозитних сум органу державної виконавчої служби різниця між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо початкова вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом.

Однак, незважаючи на вказані порушення, Кіровським відділом державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області було затверджено акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Нотаріусом проведено державну реєстрацію речових прав за банком на підставі документів, які оформлено з порушенням вимог статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», за відсутності своєчасного належного письмового звернення сгягувача та не внесення ним відповідних сум на рахунок виконавчої служби, арешт зі спірного будинку мав бути знятий і він мав бути повернутий боржнику.

Різниця між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на користь банку, за вирахуванням виконавчих витрат, так і не була повернута позивачу.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 березня 2019 рокупровадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Фортечного ВДВС м. Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, Публічного акціонерного товариства «МЕГАБАНК», ОСОБА_2 , нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Степанової Наталії Миколаївни про визнання протиправною та скасування постанови, державного акту, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно закрите.

Закриваючи провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд виходив з того, що вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності ПАТ «МЕГАБАНК» на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Позивач подала апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування ухвали суду та постановлення нової ухвали про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначила, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Позивач не погоджується із висновками суду про те, що при вчиненні реєстраційних дій нотаріус діє як суб`єкт владних повноважень у розумінні КАС України, а тому дії нотаріуса підлягають оскарженню до адміністративного суду. Та з тим, що спір у даній справі стосується проведення державної реєстрації права власності, а не з підстав набуття такого права, та не є спором про право і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, і не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим провадження у даній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Зазначає, що з урахуванням висновків суду, викладених в оскаржуваній ухвалі, ОСОБА_1 звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання протиправною та скасування постанови Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області, акта державного виконавця про передачу майна в рахунок погашення боргу від 29 липня 2015 року щодо передачі ПАТ «Мегабанк» житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , визнання недійсним свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Степановою Н. М. 17.02.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №16, скасування державної реєстрації права власності публічного акціонерного товариства «МЕГАБАНК» на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , проведеної на підставі свідоцтва виданого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Степановою Н. М. 17.02.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №16.

Проте, ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року (справа №340/1157/19) відмовлено у відкритті провадження у справі за вказаним позовом ОСОБА_1 , та роз`яснено, що даний спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства.

Поданий ОСОБА_1 цивільний позов стосується спору щодо права власності та не випливає з реалізації владних повноважень у сфері публічно-правових відносин, про що зазначено Кіровоградським окружним адміністративним судом в ухвалі від 13.05.2019 року.

Крім того, частиною 2 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

АТ «Мегабанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Інші учасники справи відзиви на апеляційну скаргу не подали.

Представники Фортечного ВДВС м. Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, ПАТ «МЕГАБАНК», ОСОБА_2 та нотаріус Степанова Н. М. в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з таких підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

25.09.2018 року ПАТ «МЕГАБАНК» подало клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності ПАТ «МЕГАБАНК» на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не розглядається в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суд зазначав, що реєстраційні дії, пов`язані з веденням Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, вчиняються нотаріусами на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Самі нотаріуси виступають як суб`єкти делегованих владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт.

Отже, при вчиненні зазначених реєстраційних дій нотаріус діє як суб`єкт владних повноважень у розумінні КАС України, а тому такі дії нотаріуса підлягають оскарженню до адміністративного суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що спір у даній справі стосується проведення державної реєстрації права власності, а не підстав набуття такого права, не є спором про право і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з чим провадження у даній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Суд виходив з правової позиції Великої палати Верховного Суду (постанова від 18.04.2018 р. по справі № 910/8424/17 та постанова від 04.04.2018 р. по справі № 826/9928/15 відповідно до яких Верховний Суд визначив, що подібні спори належать до юрисдикції адміністративних судів.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх помилковими.

Вимогами у цій справі є визнання протиправними та скасування рішення державного реєстратора (нотаріуса) про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що пов`язано з порушенням права при проведенні виконавчих дій щодо реалізації майна боржника, переходу права власності на спірне нерухоме майно до стягувача, ПАТ «МЕГАБАНК», за якими зареєстровано право власності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 19 КАС України визначено категорію справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене суб`єктивне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням вищевикладеного, слід зазначити, що до юрисдикції адміністративних судів віднесено розгляд тільки тих справ, де предметом спору є порушення прав чи інтересів конкретної особи (фізичної чи юридичної) з боку суб`єкта владних повноважень саме у сфері публічно-правових відносин. При цьому владні повноваження повинні здійснюватися відповідним суб`єктом саме в сфері публічно-правових відносин і стосуватися безпосередньо конкретної особи (фізичної чи юридичної).

Згідно положень частин 1 та 2 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Водночас помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, якщо позивач не був заявником стосовно оскаржуваних ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорене рішення, здійснено оспорений запис.

Натомість, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17).

Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки державний реєстратор (нотаріус), приймаючи оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Оскаржуване рішення про державну реєстрацію стосувалось реєстрації прав іншої особи, а не позивача.

Визнання протиправними і скасування рішень щодо переходу права власності і державної реєстрації прав на об`єкт нерухомості є захистом прав позивача на спірне майно.

Постановляючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції не врахував того, що цей спір є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер, а саме є спором позивача відповідачів щодо прав на спірний об`єкт нерухомості.

Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора (нотаріуса) як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його приватноправового характеру.

Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим. Оскарження рішень про державну реєстрацію права власності безпосередньо пов`язане із захистом позивачем цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особами, які не заперечують законності дій державного реєстратора з реєстрації права на це майно. Такий спір має приватноправовий характер і має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному, зокрема, у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувшись з позовом до суду в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову Фортечного ВДВС м. Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області та акт державного виконавця про передачу майна в рахунок погашення боргу від 29.07.2015 року ПАТ «МЕГАБАНК» житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати державну реєстрацію права власності ПАТ «МЕГАБАНК» на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , проведену на підставі свідоцтва виданого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Степановою Н.М. 17.02.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 16» .

Тобто, спір стосується права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та не випливає з реалізації владних повноважень у сфері публічно-правових відносин.

Висновки суду першої інстанції щодо наявності передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підстав для закриття провадження у даній справі є безпідставними.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає висновки суду про закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, неправомірними, зробленими без дотримання порядку вирішення даного питання, а оскаржене судове рішення таким, що ухвалене судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

На підставі ст. 379 ЦПК України ухвала Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 березня 2019 року, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 березня 2019 року, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко