ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5208/19 Справа № 199/8218/18 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Приватного багатопрофільного підприємства "Енерго-Імпекс" на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного багатопрофільного підприємства "Енерго-Імпекс" про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 02 серпня 2010 року по 16 листопада 2015 року позивач працював на посаді заступника директора виробництва у відповідача по справі. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року був частково задоволений позов позивача, з відповідача на користь позивача було стягнуто заробітну плату в розмірі 36950,21 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 75325,85 грн., компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 17176,64 грн. та 1000,00 грн. моральної шкоди. Вказане рішення набрало законної сили 12 липня 2017 року. Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2018 року вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Розрахунок по заробітній платі на час його звернення до суду з ним не проведено.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 7037,33 гривень, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 101751,64 грн. та моральної шкоди у розмірі 10879,00 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 лютого 2019року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Приватного багатопрофільного підприємства «Енерго-Імпекс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 лютого 2017 року по 17 жовтня 2018 року включно в розмірі 101504,67 грн., моральну шкоду в розмірі 1000 грн.,а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 1719,05 грн., а всього 104224 гривні 52 копійки. В іншій частині позову відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі Приватне багатопрофільне підприємство «Енерго-Імпекс» посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_1 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу Приватного багатопрофільного підприємства «Енерго-Імпекс» залишити без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 лютого 2019 року без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2017 року позов позивача до відповідача задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 36950,21 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 75325,85 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 17176,64 грн. та 1000,00 грн. моральної шкоди. Рішення набрало законної сили 12.07.2017 року.

Постановою державного виконавця від 18.08.2017 року було відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі вказаного рішення. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.09.2017 року було зупинено виконавче провадження. Постановою Верховного Суду від 11.09.2018 року вказане рішення залишено без змін та виконане відповідачем 18.10.2018 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що фактично розрахунок з позивачем відповідач здійснив 18.10.2018 року, у зв`язку з чим останній має виплатити йому середній заробіток за весь час затримки, тобто з 23.02.2017 року (наступний день після винесення рішення) по 17.10.2018 року включно (день, що передує фактичному розрахунку), у відповідності до статті 117 КЗпП України, у розмірі 101504 грн. 67 коп.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивача наявна моральна шкода, оскільки відповідачем були порушені права позивача, які полягали у тривалій затримці виплати нарахованої заробітної плати. Суд зазначив, що позивач зазнав душевних страждань, які виникли внаслідок необхідності вжиття додаткових зусиль для організації свого життя, що безумовно призвело до порушення встановленого в родині порядку, організації життєдіяльності та відпочинку. Таким чином, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, а також з урахуванням встановлених судом обставин справи, які мають істотне значення, суд прийшов до висновку, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди 10879 грн. є завищеним, а тому з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної несвоєчасною виплатою заробітної плати, підлягають стягненню грошові кошти у сумі 1000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, суд посилався на те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року вказане питання було вирішено, а тому суд не вбачає підстав для повторного розгляду цього питання.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні суперечать чинному законодавству про працю, оскільки у діях апелянта відсутня вина, як обов`язковий елемент правопорушення.

Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Безпідставними є доводи апелянта щодо оскарження рішення суду в частині вимог позивача про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, оскільки суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні позову у цій частині, посилаючись на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року, яким вказане питання було вже вирішено.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано посилався на ст. 117 КзпП України та ухвалив вірне рішення в цій частині, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року, згідно якого стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 36950,21 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 75325,85 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 17176,64 грн. та 1000,00 грн. моральної шкоди, набрало законної сили 12 липня 2017 року.

В порушення вимог ст. 116 КзпП розрахунок по заробітній платі з позивачем було проведено лише 18 жовтня 2018 року.

Згідно ст. 117 КзпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки, а саме з 23 лютого 2017 року по 17 жовтня 2018 року включно.

Необгрунтованими колегія суддів вважає доводи апелянта про те, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди вже розглядалися Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська, а тому, на думку апелянта, провадження у цій частині необхідно закрити.

Так, дійсно, згідно рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року було стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими доводами апелянта, оскільки після ухвалення вказаного рішення суду відповідач продовжував порушувати права позивача, затримуючи виплату нарахованої заробітної плати, чим спричинив останньому моральну шкоду, яку він просив стягнути.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Судом встановлено факт порушення трудових прав ОСОБА_1 , що на думку колегії суддів спричинило моральні переживання позивача через неправомірність дій роботодавця.

Крім того, колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції до стягнення з відповідача на користь позивача розміром моральної шкоди, який грунтується на засадах розумності, виваженості та справедливості.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного багатопрофільного підприємства "Енерго-Імпекс" залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 лютого 2019року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова