ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1178/19 Справа № 206/569/18 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 26 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Дніпровської міської ради, третя особа Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, Дніпровської міської ради, третя особа Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що 05 червня 2002 року між ними та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір дарування жилого будинку, за змістом якого останній подарував, а вони прийняли в дар жилий будинок у цілому, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 918,00 кв.м. (0,0918 га). Вказаний жилий будинок належав відповідачу ОСОБА_3 у частинах (по 1/2) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, складеним ОСОБА_4, та договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_5, яка раніше успадкувала відповідну частину будинку за ОСОБА_4 на підставі заповіту. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла. Земельна ділянка площею 918,00 кв.м. (0,0918 га), на якій розташовано вказаний вище будинок, належала на праві приватної власності померлій ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю. В той же час, власником вказаної земельної ділянки ОСОБА_4 стала після складання заповіту на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_3 У зв'язку із чим, відповідач ОСОБА_3 успадкував лише 1/2 частину будинку, як і ОСОБА_5 Таким чином, вониє вланиками жилого будинку, а тому просили суд визнати за ними право власності по 1/2 частки земельної ділянки за кожним площею 918,00 кв.м. (0,0918 га), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 3-8).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено (т.1 а.с. 178-180).

З таким рішенням не погодилися позивачі, звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з'ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі (т.2 а.с. 3-11).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням ч.2 ст. 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 березня 1990 року ОСОБА_4 набула права власності після смерті ОСОБА_6 на спадкове майно, яке складається із жилого будинку з надвірними побудовами, які розташовані на земельній ділянці розміром 439 кв.м., яка знаходиться у АДРЕСА_1, який належав померлому на підставі договору побудови (т.1 а.с.132).

02 лютого 1994 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_5, за змістом якого зробила розпорядження щодо належного їй жилого будинку з надвірними побудовами, що знаходиться у АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 21).

27 липня 1998 року на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 1156 від 18 червня 1998 року, ОСОБА_4 отримала Державний акт на право приватної власності на землю, серія ДП Д*N8013, а саме: на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла (т.1 а.с.14).

Як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 листопада 1999 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 прийняли спадкове майно після смерті ОСОБА_4, а саме: жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 918 кв.м. (т.1 а.с.19).

З копії спадкової справи після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року вбачається, свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 не видавалося (т.1 а.с.148-153).

05 червня 2002 року ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли у дар жилий будинок з надвірними побудовами у цілому, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 1/2 частина будинку належали ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, інша 1/2 частина - на підставі договору купівлі - продажу (т.1 а.с.13).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивачі посилалися на те, що у зв"язку з переходом до них у власність вказаного жилого будинку на підставі договору дарування, вони є власниками і земельної ділянки, на якій розташований будинок (т.1 а.с.3-8).

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини.

Спадщина після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилася зі вказаної дати та до правовідносин, які склалися між сторонами суд першої інстанції обґрунтовнао застосував норми ЦК УРСР.

Відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Частина 1 ст. 524 ЦК УРСР передбачає, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Стаття 537 ЦК УРСР встановлює, що частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше.

З аналізу статей 529-533 цього Кодексу до такого числа спадкоємців входили особи з якими спадкодавець мав родинні стосунки, його утриманці, усиновлені та усиновителі.

Виходячи з вищевикладеного, після смерті ОСОБА_4 залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок, власниками якого на сьогодні є позивачі у рівних частинах на підставі договору дарування.

В той же час, після смерті ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку ніхто із спадкоємців після смерті останньої не оформив.

Звернувшись до суду з позовною заявою позивачі посилалися на ст. ст. 120, 125 ЗК України та ст. ст. 23, 30 ЗК України (в редакції ЗК України від 1991 року) та вважали, що мали право на визнання за ними права власності на земельну ділянку, відповідно до принципу цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований.

Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість застосування до спірних правідносин вищевказаних норм закону з огляду на наступне.

Стаття 555 ЦК УРСР встановлює, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави.

ЦПК України, у відповідній редакції, порядок переходу права власності спадкового майна до держави не передбачав, на відміну від діючого процесуального кодексу, відповідне питання регулювалось інструкцією та ЦК УРСР.

Згідно з частиною першою статті 137 ЦК УРСР майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), надходить у власність держави за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, винесеним за заявою фінансового органу.

Четвертою частиною статті 137 ЦК УРСР встановлено, що порядок виявлення та обліку безхазяйного майна визначається Міністерством фінансів Української PCP.

Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок виявлення та облік безхазяйного майна, затвердженою наказом Міністерства фінансів Української РСР від 17.12.87 № 112 (далі - Інструкція), яка була дійсна на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), за винятком майна, переліченого у п.17 цієї Інструкції, надходить у власність держави за рішенням виконавчого комітету районної (міської) Ради народних депутатів, винесеним за заявою фінансового органу.

Згідно до п. 8 Інструкції взяте на облік майно в разі необхідності передається фінансовим органом на відповідальне зберігання організації або особі, у яких воно було виявлене, або іншим організаціям чи особам. Передача майна на зберігання оформляється актом опису з зазначенням повної назви, адреси та службової особи організації, повних даних про громадянина, назви установи, що його видала, а також відмітки про попередження осіб, які прийняли майно на зберігання, про відповідальність за недостачу, заміну або псування цього майна.

Згідно до п. п. 15, 16 Інструкції після закінчення річного строку з дня прийняття на облік зазначеного в п. 14 майна, фінансовий орган зобов'язаний подати виконавчому комітету районної (міської) Ради народних депутатів за місцем знаходження майна заяву про визнання його безхазяйним. У заяві повинно бути зазначене, яке саме майно вважається безхазяйним, навести докази, що підтверджують неможливість встановлення власника майна. Після набуття рішеннями відповідних органів про визнання майна безхазяйним законної сили це майно надходить у власність держави, і тоді фінансові органи вживають заходів до його реалізації.

Статтями 560, 561 ЦК УРСР передбачалось, що свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місецевого суду, що спірна земельна ділянка, яка набула статус спадкового майна, після смерті ОСОБА_4, залишилася незаповіданою та неприйнятою жодним спадкоємцем за законом, у власність держави, також, не перейшла, оскільки доказів проведення процедури, яка є передумовою набуття такого права державою згідно Інструкції, суду надано не було.

Стаття 30 ЗК України, в редакціях чинних на момент смерті спадкодавця, передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходило у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

В свою чергу, ст. 23 ЗК України встановлювала, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Отже, посилаючись на вказані вище норми законодавства позивачі не звернули увагу, що перехід права власності (право користування) на земельну ділянку разом із будівлями та спорудами мав посвідчуватись Радами народних депутатів, шляхом надання відповідного державного акта.

Таким чином, враховуючи, що спадкоємці після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відповідних дій щодо земельної ділянки не здійснили (не успадкували у встановленому законом порядку спірну земельну ділянку), право власності на неї відчужити останні не могли.

Позивачі є власниками будинку, який розташований на земельній ділянці, право власності на яку ними у встановленому законом порядку оформлено не було з тих підстав, що ОСОБА_3, який на підставі договору дарування подарував позивачам жилий будинок, не був власником земельної ділянки, на якій розташований подарований ним позивачам жилий будинок.

Слід зазанчити, спору щодо вищевказаної земельної ділянки між учасниками справи фактично не існує.

З матеріалів справи вбачається позивачі не зверталися до відповідних уповноважених органів з метою врегулювання питання щодо оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташований належний їм на праві власності жилий будинок. Будь-яких відмов у вчиненні певних дій щодо земельної ділянки позивачі не отримували.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивачів.

Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2018 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді