Справа № 573/983/19
Номер провадження 2/573/309/19
12 липня 2019 року м. Білопілля
Білопільський районний суд Сумської області в складі:
головуючої судді: Черкашиної М.С.,
з участю секретаря: Терещенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Білопілля заочно цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Білопільський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області про припинення стягнення аліментів на утримання дітей,
05 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання дітей. Вимоги мотивовані тим, що 14 березня 2018 року Білопільським районним судом Сумської області був виданий судовий наказ по справі № 573/367/18 (номер провадження 2-н/573/11/18) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щомісячно аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Вказує, що на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини Білопільської РДА Сумської області № 28 від 15 травня 2019 року на даний час діти проживають разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 та знаходяться на повному його утриманні. Він, як батько самостійно виховує дітей, несе витрати на їх утримання, виховання та розвиток. Відповідач ОСОБА_2 , яка є матір`ю спільних дітей, разом з ними не проживає та фактично мешкає за іншою адресою. В свою чергу, відповідач продовжує отримувати аліменти на утримання дітей, які проживають разом із батьком починаючи з 15 травня 2019 року, користується коштами на власний розсуд, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач просить прийняти рішення, яким припинити стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які стягуються щомісячно у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі судового наказу від 14 березня 2018 року.
Ухвалою від 13 червня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом як малозначної, тобто таку, що потребує швидкого розгляду, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 13).
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а. с. 27).
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, причин неявки не повідомила (а. с. 26 ).
Представник третьої особи Білопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області Даценко В.В. усудове засідання також не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи без її участі (а. с.24).
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Статтею 280 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення.
Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, зазначено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, яким обґрунтувались вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може гуртуватись на припущеннях. Судом встановлено, що сторони у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвами про їх народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 відповідно (а. с. 5-6).
14 березня 2018 року Білопільським районним судом Сумської області був виданий судовий наказ по справі № 573/367/18 (номер провадження 2-н/573/11/18) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щомісячно аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку (а. с. 4).
Зі змісту рішення комісії з питань захисту прав дитини Білопільської районної державної адміністрації Сумської області № 28 від 15 травня 2019 року вбачається, що місце проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визначено з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Комісією рекомендовано батькам дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постійно співпрацювати з питань виховання, навчання та утримання дітей (а. с. 7).
За даними виконкому Улянівської селищної ради Білопільського району Сумської області ОСОБА_1 , 1983 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 один. Проте, разом з ним проживають діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також співмешканка ОСОБА_7 , 1982 року народження (а. с. 8).
З матеріалів виконавчого провадження АСВП № 56234653 вбачається, що на підставі судового наказу, виданого Білопільським районним судом від 14 березня 2018 року по справі № 573/367/18 відкрито 19 квітня 2018 року виконавче провадження. В ході проведення виконавчих дій з метою виявлення майна та доходів боржника державним виконавцем згідно з вимогами чинного законодавства направлено запити до правореєструючих органів. За результатами запитів було встановлено, що боржник має у власності транспортний засіб, земельну ділянку. Крім того, ОСОБА_1 постійно здійснював перерахування заборгованості по аліментам на користь ОСОБА_2 , що підтверджується платіжними дорученнями, які містяться у матеріалах виконавчого провадження. Наведене вище свідчить про те, що відповідач не ухилявся від сплати аліментів, а навпаки постійно здійснював матеріальну підтримку для утримання дітей. На даний час заборгованість зі сплати аліментів відсутня.
У відповідності до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом № 3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».
Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із ч. 1 ст. 18 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини» (ратифікована Постановою ВРУ № 798-ХІІ від 27.02.1991р.) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Також, частинами 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Зокрема, способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
В силу ч. 2 ст. 179 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.
У відповідності до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.
Тобто, сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених ним Кодексом.
Обов`язок позивача щодо утримання дитини припиняється також і на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у разі скасування або визнання не чинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
З правового аналізу положень ст. ст. 179-181 СК України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає отримувані аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.
Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що неповнолітні діти ОСОБА_5 , 2009 року народження та ОСОБА_6 , 2011 року народження перестали проживати з матір`ю ОСОБА_2 , а фактично проживають з батьком ОСОБА_1 , який несе витрати на їхнє утримання, суд приходить до висновку, що відпали підстави для стягнення з позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, а тому суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення сплати аліментів.
Таким чином, при вищевикладених обставинах, оцінивши зібрані у справі докази, кожний окремо та в їх сукупності, суд прийшов до висновку про обґрунтованість пред`явленого позову та задоволення його у повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку із задоволенням позову про припинення стягнення аліментів на утримання дітей, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76-78, 81, 141, 258, 263-265, 280 ЦПК України, ст.179-184, 188, 192, 273 СК України, Конвенцією про права дитини, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд
Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що призначені на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі судового наказу Білопільського районного суду Сумської області від 14 березня 2018 року по справі № 573/367/18.
Судовий наказ Білопільського районного суду Сумської області від 14 березня 2018 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати таким, що не підлягає виконанню.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд Сумської області.
Заочне рішення може бути переглянуте Білопільським районним судом Сумської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Суддя