Провадження № 22-ц/811/1733/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 рокуЛьвівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» звернулось з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Гронло-Львів» про стягнення в солідарному порядку з відповідачів заборгованості по кредитному договору № 22/02-08-ЦВ від 25 лютого 2008 року в сумі 652 461 грн. 63 коп. та понесених судових витрат в сумі 3 654 грн.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно кредитного договору № 22/02-08-ЦВ від 25 лютого 2008 року відповідачу ОСОБА_3 було надано кредит у розмірі 190 000 доларів США строком по 24.02.2023 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,5 річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 25.02.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 22/02-08-ПР (ЦВ), відповідно до якого останній взяв на себе зобов`язання відповідати перед банком за виконання відповідачем ОСОБА_3 зобов`язань в повному обсязі. 15.01.2010 року в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 між позивачем та ТзОВ «Гронло-Львів» було укладено договір поруки № 22.2./02-08-ПР (ЦВ), за умовами якого ТзОВ «Гронло-Львів» зобов`язалось солідарно з позичальником відповідати перед позивачем за виконання взятих на себе зобов`язань. Однак, позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, як і відповідачі за договорами поруки, кредитні кошти не повертали та не сплачували нараховані відсотки. Лише в процесі примусового виконання рішення суду було повернуто отримані кредитні кошти. Однак, у зв`язку із тривалим часом користування кредитними коштами утворилась заборгованість за кредитним договором у вигляді несплачених відсотків за період з 01.10.2010р. по 20.12.2013р. в сумі 652 461 грн. 63 коп. В зв`язку із чим просить стягнути з відповідачів солідарно вказану заборгованість за кредитним договором.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено, стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гронло-Львів» та ОСОБА_3 652 461 грн. 63 грн. заборгованості за кредитним договором № 22/02-08-ЦВ від 25 лютого 2008 року. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 652 461 грн. 63 грн. заборгованість за кредитним договором № 22/02-08-ЦВ від 25 лютого 2008 року. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гронло-Львів», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» сплачений судовий збір по 1218,00 грн. з кожного.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що як вбачається з обставин встановлених рішенням Господарського суду Львівської області від 21.03.2011 року, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07.10.2014 року, внаслідок порушення позичальником строків виконання кредитних зобов`язань, банк набув на підставі договору уступки право вимоги за інвестиційним договором. Зазначене підтверджується реалізацією такого права шляхом звернення до ТзОВ «РБТК» з листом № 37 від 20.01.2010 року та вимогою № 1574 від 10.11.2010 року, щодо повернення сплачених ОСОБА_3 коштів на виконання інвестиційного договору в сумі 190000.00 доларів США. Внаслідок набуття банком прав за інвестиційним договором, договірні зобов`язання ОСОБА_3 за інвестиційним договором припинилися, і вона втратила право вимагати повернення коштів, сплачених на користь ТзОВ «РБТК» в сумі 190 000.00 доларів США чи передачі завершеного будівництвом об`єкту двоповерхового котеджу. Таким чином, позивач, в день набуття прав кредитора за інвестиційним договором, зобов`язаний був зменшити заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором на суму вартості набутого права вимоги, яке внаслідок обраного банком способу його реалізації шляхом вимоги про повернення отриманих ТзОВ «РБТК» від ОСОБА_3 грошових коштів, становило 190 000 доларів США, однак банк не зменшив суми заборгованості, а продовжував нараховувати відсотки, в тому числі за спірний період, на загальний розмір заборгованості. Також зазначає, що в наданому позивачем розрахунку, на підставі якого судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення про стягнення з відповідачів заборгованості по сплаті відсотків за кредитом за період з 01.10.2010 року по 20.12.2013 року, не зазначено розмір непогашеного тіла кредиту станом на 01.10.2010 року, на який здійснюється нарахування відсотків за спірний період. Таким чином, суд не перевірив належно розмір заборгованості, про стягнення якої звернувся позивач, а в матеріалах справи відсутнє підтвердження розміру такої заборгованості належними та допустимими доказами, оскільки позивач зазначив про наявність прострочених відсотків на суму 42 119,53 доларів США та штрафу в сумі 4211,96 доларів США, не надавши конкретного розрахунку цих сум. Крім цього, судом першої інстанції залишено поза увагою, що позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) в один рік (стаття 258 ЦК). Тобто, частина заборгованості по відсотках та штрафних санкціях, про стягнення якої звернувся позивач, заявлена з пропуском встановлених законом строків позовної давності. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити та стягнути з ПАТ «Банк «Київська Русь» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 прострочила погашення відсотків, нарахованих за період з 01.10.2010 року до 20.12.2013 року за кредитним договором № 22/02-08-ЦВ від 25 лютого 2008 року в сумі 652 461 грн. 63 коп.,а відтак суд дійшов висновку про те, що така заборгованість підлягає стягненню в користь позивача солідарно з відповідача ОСОБА_3 , як позичальника та відповідача ОСОБА_1 , як поручителя та солідарно з відповідача ОСОБА_3 , як позичальника та відповідача ТзОВ «Гронло-Львів», як поручителя, зважаючи на те, що ОСОБА_1 та ТзОВ «Гронло-Львів» є поручителями за двома різними договорами поруки.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 лютого 2008 року між АБ «Київська Русь» (правонаступником якого є ПАТ «Київська Русь») та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 22/02-08/ЦВ, згідно якого позивач зобов`язується надати позичальнику кредит в розмірі 190 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит в повному обсязі не пізніше 24 лютого 2013 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13,5 річних.

Судом також встановлено, що позивач свої зобов`язання по кредитному договору виконав належним чином, що підтверджується заявою на видачу готівки № 15 від 25 лютого 2008 року.

Матеріалами справи підтверджується, що з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником по кредитному договору від 25 лютого 2008 рок, між позивачем та відповідачем, ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 22/02-08-ПР (ЦВ), згідно якого відповідач ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання солідарно з боржником відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором.

15 січня 2010 року між позивачем та відповідачем, ТзОВ «Гронло-Львів», з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 , було укладено договір поруки № 22.2/02-08-ПР (ЦВ), згідно якого відповідач ТзОВ «Гронло-Львів» взяв на себе зобов`язання солідарно з боржником відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором.

Зі змісту п.2.4. кредитного договору вбачається, що позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю відсотки за користування кредитом щомісячно, до 20-го числа місяця, наступного за місяцем, за яким вони нараховані.

Пунктами п.2.10, 2.11 кредитного договору передбачена відповідальність позичальника у вигляді пені в розмірі відсотків річних обчислених за подвійною обліковою ставкою НБУ, за несвоєчасне погашення основної суми кредиту, а за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом передбачена сплата штрафу у розмірі 10 % від суми прострочених відсотків за кожний випадок прострочення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з врахуванням положень чинного законодавства та п.2.3 договорів поруки, відповідно до яких поручитель відповідає перед позивачем у тому ж обсязі, що і позичальник, поручитель і позичальник відповідають перед позивачем як солідарні боржники, дійшов висновку про те, що позивач вправі вимагати виконання зобов`язань, вказаних у договорі, повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо.

З оскаржуваного рішення суду вбачається, що задовольняючи позов ПАТ «Банк «Київська Русь», суд виходив з того, що відповідачі умов кредитного договору та договорів поруки не виконали, допустивши порушення термінів сплати нарахованих відсотків в період з 01.10.2010 року до 20.12.2013 року, що становить 652461.63 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 20.12.2013 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом, не пізніше 20 числа місяця, наступного за місяцем, за який вони нараховані.

Відтак, в межах строку кредитування, до 24 лютого 2023 року, позичальник мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними ) платежами кожного місяця.

Пункт 3.1 кредитного договору передбачає, що кредитодавець має право вимагати дострокового повернення кредиту, про що письмово повідомити позичальника у випадках порушення позичальником умов цього договору; утворення простроченої заборгованості за кредитом та/або відсотками, та/або щомісячними фіксованими платежами. У разі неповернення позичальником кредиту та/або несплати відсотків за користування ним у встановлений пунктами 2.1, 2.2, 2.4, 3.1 цього договору строк, кредитодавець має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 2.2 кредитного договору у випадках, встановлених п.3.1 цього договору, в триденний строк з дня отримання повідомлення кредитодавця достроково повернути кредит, сплатити відсотки, фіксовані плати та штрафні санкції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованим.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Матеріалами справи підтверджується, зокрема, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.06.2017 року, що позивач ПАТ «Банк «Київська Русь» у серпні 2009 року звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа ТзОВ « Регіональна будівельна - технічна компанія» про стягнення заборгованості за кредитним договором , з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №22/02 -08-ЦВ від 25.02.2008 року в загальній сумі 91560.35 дол. США, що еквівалентно 731841.88 грн., а також та обставина, що ПАТ «Банк «Київська Русь» направляв 06.05.2009 року, 19.06.2009 року, 03.03.2010 року боржникам вимогу про досудове врегулювання спору, шляхом виконання зобов`язань по кредитному договору у повному обсязі, однак зазначена вимога останніми не була виконана.

Встановлені вищенаведені обставини підтверджують факт звернення ПАТ «Банк «Київська Русь» ще до 20.01.2010 року з вимогою про досудове врегулювання спору, шляхом виконання позичальником та поручителями зобов`язань по кредитному договору у повному обсязі, а також звернення позивача в 2009 році до суду з позовом про стягнення заборгованості, що свідчить про те, що позивач змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором, а відтак припинилося його право нараховувати відсотки, нарахування яких передбачено умовами кредитного договору №22/02-08-ЦВ від 25.02.2008 року, в період після направлення вищезгаданих вимог та звернення до суду з позовом у серпні 2009 року.

На думку колегії суддів, ПАТ «Банк «Київська Русь» не мав права на нарахування процентів за кредитом, які стали предметом позову, а отже відсутні підстави вважати про наявність порушення суб`єктивного цивільного права банку, за захистом якого він звернувся до суду.

Крім цього, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що 25 лютого 2008 року, між ПАТ «Банк «Київська Русь», ОСОБА_3 та третьою особою ТзОВ «Регіональна будівельно - технічна компанія» було укладено договір уступки вимоги під відкладальною умовою, за яким ОСОБА_3 передала, а банк одержав право вимоги на кошти та/або незакінчений будівництвом двоповерховий котедж, закінчений будівництвом, але не переданий відповідачу ОСОБА_3 за договором інвестування будівництва житлового будинку від 04.01.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ТзОВ «РБТК».

Відповідно до п.1.2 договору уступки вимоги від 25.02.2008 року, даний договір укладений під умовою настання однієї з наступних відкладальних умов; невиконання (неповного виконання) відповідачем ОСОБА_3 зобов`язань перед позивачем за кредитним договором та/ або розірвання договору інвестування будівництва житлового будинку № 01-04 , що був укладений між відповідачем ОСОБА_3 та ТзОВ «РБТК».

Пунктом 5.3 цього договору передбачено, що договір набирає чинності з дати настання однієї з відкладальних умов та діє до підписання акту прийому - передачі котеджу згідно договору №01-04 інвестування будівництва житлового будинку від 04.01.2006 р.

Встановлено, що ПАТ «Банк «Київська Русь» письмово повідомляв ТзОВ «РБТК» про настання однієї з відкладальних умов, а саме, неналежного виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором, направляючи вимоги погасити заборгованість або передати право власності на предмет іпотеки, які залишились без реагування.

В подальшому, 24 грудня 2010 року, банк звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором уступки вимоги з ТзОВ «РБТК», і рішенням Господарського суду Львівської області від 24.12.2010 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07.10.2014 року, задоволено позов ПАТ «Банк «Київська Русь» та стягнуто з ТзОВ «РБТК» на користь банку 190000.00 дол. США, отриманих згідно договору №01-04 інвестування будівництва житлового будинку.

Під час розгляду справи господарськими судами встановлено, що ОСОБА_3 неналежно виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, тому з врахуванням того, що 25.02.2008 року між ПАТ «Банк «Київська Русь», відповідачем ОСОБА_3 , та третьою особою, ТзОВ «РБТК», було укладено договір уступки вимоги, суди задовольнили позовні вимоги ПАТ «Банк «Київська Русь». При проведенні розрахунку заборгованості за кредитним договором №22/02-08-ЦВ від 25.02.2008 року в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_3 за цим договором, зараховані грошові кошти в сумі, еквівалентній 959500.00 грн.

Аналізуючи розрахунок заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором по сплаті відсотків за період з 09.10.2010 року до 20.12.2013 року, долучений ПАТ «Банк «Київська Русь» до позовної заяви (т.1 а.с. 54, 102), на підставі якого ухвалювалося оскаржуване рішення суду про солідарне стягнення з боржника та поручителів заборгованості по відсотках за зазначений період, колегія суддів дійшла висновку про те, що з долученого розрахунку заборгованості неможливо перевірити та встановити правильність проведених банком розрахунків, відповідність нарахування відсотків п.5 кредитного договору №22/02-08-ЦВ від 25.02.2008 року, оскільки такий розрахунок містить лише загальні цифри (суми заборгованості), у ньому зазначено лише періоди нарахування відсотків, розмір нарахованих відсотків по кредиту, суму прострочених відсотків.

Згаданий розрахунок не містить інформації, яка необхідна для перевірки правильності долученого банком розрахунку, правильності нарахування відсотків в період з.01.10.2010 року до 20.12.2013 року, а саме, виходячи з якої суми коштів нараховувались відсотки, чи при їх нарахуванні враховувалась заборгованість по тілу кредиту, якщо так, то виходячи з якого розміру заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором нараховувались відсотки, який розмір простроченої заборгованості, на яку нараховувались відсотки, чи при розрахунку заборгованості по відсотках були враховані умови договору уступки вимоги під відкладальною умовою від 25.02.2008 року, укладеного між банком, ОСОБА_3 та ТзОВ «РБТК», чи взято до уваги рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2011 року, чи при розрахунку відсотків за зазначений період були враховані грошові кошти в сумі, еквівалентній 959500.00 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову та стягуючи з відповідачів солідарно заборгованість за відсотками за період з 01.10.2010 року до 20.12.2013 року, суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначені обставини.

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що безспірність суми заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Банк «Київська Русь» по сплаті відсотків за користування кредитними коштами в період з 01.10.2010 року до 20.12.2013 року, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджена позивачем належними та допустимими доказами, наданий позивачем розрахунок викликає сумнів у його правильності, а висновки суду про правильність розрахунку ґрунтуються на припущеннях.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За вищенаведеного, задоволення судом першої інстанції позовних вимог ПАТ «Банк «Київська Русь» про стягнення відсотків, нарахованих за період з 01.10.2010 року до 20.12.2013 року, не відповідає вимогам чинного законодавства, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення постанови про відмову в задоволенні позову ПАТ «Банк «Київська Русь» про стягнення відсотків, нарахованих за період з 01.10.2010 року до 20.12.2013 року за недоведеністю порушення прав ПАТ «Банк «Київська Русь», за захистом якого він звернувся до суду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ТзОВ «Гронло -Львів» про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 25.02.2008 року в сумі 652461.63 грн. та 3654 грн. судових витрат - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25.07.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.