Номер провадження: 22-ц/813/1510/19
Номер справи місцевого суду: 502/2771/15-ц
Головуючий у першій інстанції Балан М.В.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 24 травня 2018 року у складі судді Балана М.В.,

встановив:

У листопаді 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який в грудні 2017 року уточнив та зазначив, що 18.04.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №222660-CREED, згідно якого 18.04.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 20000 доларів США на термін до 18.04.2011 року, взявши зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконав, в зв`язку з чим станом на 23.09.2015 року склалась заборгованість по кредиту у розмірі 21009,75 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 7282,07 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом - 13727,68 доларів США.

Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 13966,57 дол. США, яка була задоволена судовим рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 25.02.2010 року, різниця становить 7043,18 дол. США; штраф ( фіксована частина) - 32,79 доларів США; штраф (процентна складова) - 771, 98 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №222660-CREED між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були укладені договори поруки.

Оскільки кредитне зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконане ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити та стягнути з відповідачів заборгованість (відсотки) за кредитним договором №222660-CREED від 18.04.2008 року у сумі 7406,84 дол. США, що складає 161024,67 грн.

03 липня 2017 року відповідачем ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про припинення договору поруки.

Позов обґрунтовано тим, що у зв`язку з не належним виконанням зобов`язання з погашення кредиту, рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 25.02.2010 року по справі №2-545/10, з боржника та поручителів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було достроково стягнуто солідарно всю заборгованість по кредитному договору в розмірі 111 598,89 грн.

Вказане рішення ОСОБА_1 було виконано в повному обсязі, що підтверджується постановою відділу ДВС Кілійського районного управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 08.12.2011 року.

Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором було виконано, тому дія договору поруки припинена.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 24 травня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано припиненим договір поруки №222660-CRED від 18.04.2008 року, укладений між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2

Вирішено питання судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк», суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості 26.11.2015 року, тобто більше ніж через п`ять років після виникнення права на позов - 07 липня 2009 року. Таким чином, позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог до відповідача про стягнення заборгованості.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку зі сплатою заборгованості за кредитним договором та виконання зобов`язання, забезпеченого порукою, дія договору поруки на момент пред`явлення позову вважається припиненою, тому підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя відсутні.

Зазначене судове рішення оскаржує в апеляційному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк».

В скарзі з посиланням на порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення, ухвалення нового, про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Основними доводами апеляційної скарги є незгода з висновками суду першої інстанції щодо застосування строку позовної давності. Зазначено, що рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 25.02.2010 року з боржника та поручителів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість по кредитному договору станом на 12.05.2009 року в розмірі 111598,89 грн. Рішення було виконано у 2011 році, проте позивач встановив, що стягнутою сумою борг (відсотки) не погашено. Оскільки пунктом 6.8 кредитного договору строк позовної давності встановлено 5 років, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду у листопаді 2015 року, тому вважає строк позовної давності не пропущеним.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 вересня 2018 року у складі судді Заїкіна А.П. було відкрито провадження по справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31 жовтня 2018 року у складі суддів Заїкіна А.П., Калараша А.А., Таварткіладзе О.М. справу призначено до розгляду.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

В порядку ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи Одеського апеляційного суду визначено 03.01.2019.

Згідно до ч. 5 ст. 31 ЦПК України у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

В порядку автоматизованого розподілу судової справи після створення нового суду суддею - доповідачем визначено суддю Журавльова О.Г. в складі суддів Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду в складі суддів Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І. від 25.01.2019 року справа прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначеним вимогам судове рішення у повній мірі не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 18.04.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №222660-CREED.

В забезпечення виконання зобов`язання 18 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було укладено договори поруки №222660-CREED, відповідно до яких останні відповідають за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів відшкодування збитків.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 25.02.2010 року стягнуто з відповідачів на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору №222660-CREED від 18.04.2008 року в сумі 13966,57 доларів США, що по курсу НБУ станом на 25.02.2010 року складає 111598,89 грн. та судові витрати в сумі 1365,98 грн.

Згідно постанови відділу державної виконавчої служби Кілійського районного управління юстиції Одеської області про закінчення виконавчого провадження від 08.12.2011 року, вбачається, що ОСОБА_1 борг сплачено в повному обсязі, згідно виконавчого документу, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, в зв`язку з чим було припинено арешт нерухомого майна та рухомого майна, яке належить відповідачу ОСОБА_1 .

Представником ПАТ КБ «ПриватБанк» в суді апеляційної інстанції зазначено, що в порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконав, в зв`язку з чим станом на 23.09.2015 року склалась заборгованість по кредиту у розмірі 21009,75 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 7282,07 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом - 13727,68 доларів США.

Від цієї суми заборгованості слід відняти суму у розмірі 13966,57 дол. США, яка була задоволена судовим рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 25.02.2010 року, різниця становить 7043,18 дол. США; штраф ( фіксована частина) - 32,79 доларів США; штраф (процентна складова) - 771, 98 доларів США.

Таким чином, підлягають стягненню з відповідачів заборгованість (відсотки) за кредитним договором №222660-CREED від 18.04.2008 року в розмірі 7406,84 дол. США, що складає 161024,67 грн.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Якщо в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки передбачена його дія до повного виконання боржником своїх зобов`язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 цього Кодексу, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1844цс15, постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №522/799/16-ц.

Відповідно до п. 10 договору поруки №222660-CRED від 18 квітня 2008 року договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором. Сторони, керуючись умовами частини четвертої ст. 559 ЦК України встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов`язків.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Кілійського районного суду Одеської області від 25.02.2010 року, яким з відповідачів достроково солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором №222660-CRED від 18 квітня 2008 року, відповідачем ОСОБА_1 виконано, що підтверджується постановою державної виконавчої служби Кілійського районного управління юстиції Одеської області про закінчення виконавчого провадження від 08.12.2011 року, відповідно до якої боржником борг сплачено в повному обсязі, згідно виконавчого документу, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, в зв`язку з чим було припинено арешт нерухомого майна та рухомого майна, яке належить відповідачу ОСОБА_1 .

За таких обставин, всупереч доводів апеляційної скарги, у зв`язку зі сплатою заборгованості за кредитним договором та виконання зобов`язання, забезпеченого порукою, дія договору поруки на момент пред`явлення позову вважається припиненою, тому підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості 26.11.2015 року, тобто більше ніж через п`ять років після виникнення права на позов - 07 липня 2009 року, тому зв`язку з пропуском ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем ОСОБА_2 , вважав за ПАТ КБ «ПриватБанк» можливе застосувати наслідки спливу позовної давності, встановлені ч. 4 ст. 267 ЦК.

Проте погодитися з такими висновками апеляційний суд не можна з огляду на таке.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК).

За ст. 526 ЦК, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ст. ст. 256, 267 ЦК, суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до ст. 61 Конституції ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, судом першої інстанції не враховано, що за рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 25.02.2010 року, заборгованість у повному обсязі за тим самим кредитним договором вже стягнута, а тому повторне стягнення кредиту, всупереч положенням ст. 61 Конституції, призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те саме зобов`язання, а тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими, у зв`язку із чим суд помилково застосував до них позовну давність.

Вказане стосується й нарахованих відсотків, що залишилося поза увагою суду.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки, що не були враховані судом під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18.

У ст. 1050 ЦК передбачено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими, а тому судом безпідставно застосовано позовну давність до цих вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, апеляційний суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів апеляційної скарги.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

За таких обставин, оскільки у позивача було відсутнє право повторно стягувати заборгованість за процентами, нараховані після закінчення строку дії кредитного договору, а вимог про застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК, банк не заявляв, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити за його безпідставністюна підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України.

В інший частині судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 24 травня 2018 року в частині відмови ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з пропуском строку позовної давності скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити, у зв`язку з його безпідставністю.

В інший частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 18 липня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець