Справа № 462/5458/17 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2654/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить визнати недійсним договір поруки, укладений 08 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 08 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та нею - ОСОБА_1 , було укладено договір позики на суму 50000 доларів США під 30% річних (2,5% місячних), на підтвердження якого позикодавцю ОСОБА_2 нею була надана розписка.

Оскільки зобов`язання за вищезазначеною розпискою не було повністю погашено, ОСОБА_2 змусив її скласти ще одну розписку від 08 лютого 2013 року на суму, що складала частину неповернутого боргу та проценти за попередньою розпискою.

Фактично гроші при укладенні цієї розписки від 08 лютого 2013 року не передавались.

Так само на продовження позикових відносин вона була змушена ОСОБА_2 скласти розписку від 08 липня 2014 року, яка також складала частину неповернутого боргу та проценти за попередніми розписками.

Грошові кошти у сумі 150000 доларів США 08 липня 2014 року насправді передані не були. У липні 2017 року ОСОБА_2 пред`явлено позов до неї та ОСОБА_3 , яким позивач просив Франківський районний суд м. Львова стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 4 079 875,84 грн. (чотири мільйони сімдесят дев`ять тисяч вісімсот сімдесят п`ять гривень вісімдесят чотири копійки) на підставі розписки від 08 липня 2014 року та стягнути солідарно з неї та ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 1000 грн. (тисяча гривень) на підставі договору поруки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 08 вересня 2014 року.

Саме з цих обставин їй стало відомо про договір поруки укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 08 вересня 2014 року, дійсність якого вона заперечує.

Стверджувала, що договір поруки від 08 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є фіктивним, оскільки його метою є лише зміна підсудності, тобто можливість позивача застосувати ч.1 ст. 113 Цивільного процесуального кодексу України та пред`явити позов не в межах територіальної підсудності відповідно до її місця проживання, а до Франківського районного суду м. Львова за місцем проживання ОСОБА_3 .

Крім цього, про те, що договір поруки укладений 08 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є фіктивним свідчить те, що вона не знайома із своїм поручителем. Фактично, ОСОБА_3 поручилась за виконання зобов`язання незнайомої особи, що є незрозумілим з точки зору доцільності вчинення такого правочину для ОСОБА_3 . Також дивною є та обставина, що відповідальність поручителя ОСОБА_3 за договором поруки від 08 вересня 2014 обмежується 1 000 грн. (однією тисячею гривень), в той час як сума основного зобов`язання складає 150 000 доларів США (сто п`ятдесят тисяч доларів США).

Станом на 08 вересня 2014 року сума поруки більш ніж у 1923 рази перевищує суму основного зобов`язання, а станом на момент подання позову - у 3998 разів. Така неспіврозмірність дуже чітко вказує, що договір поруки укладався не з метою настання реальних правових наслідків, що обумовлені цим договором, та те, що сторони мали на меті аж ніяк не задоволення інтересів кредитора ОСОБА_2 у випадку невиконання нею зобов`язання, що підтверджує фіктивність цього договору.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 жовтня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Звертає увагу, що спірний договір укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є таким, що укладений був лише для зміни територіальної підсудності при подачі позову про стягнення з ОСОБА_1 боргу. Також вважає, що суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про забезпечення доказів щодо витребування у відповідачів оригіналів договору поруки від 08 вересня 2014 року та оригіналу вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 від 05 квітня 2017 року.

Просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити її позов. Судовий збір за подання позову та апеляційної скарги просить стягнути з позивача.

08 січня 2019 року від ОСОБА_4 , представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що ОСОБА_2 не погоджується з висновками, викладеними в апеляційній скарзі. Звертає увагу, що договір поруки є двостороннім правочином, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя. Також звертає увагу на відсутність доказів фіктивності оскаржуваного правочину. Просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

01 липня 2019 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 поступило клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебування за межами України.

03 липня 2019 року від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 поступило клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю його явки в судове засідання через зайнятість в іншій справі.

Колегія суддів враховуючи розумність строків розгляду справи в суді апеляційної інстації, ту обставину, що дана цивільна справа на розгляді в суді апеляційної інстанції перебуває з листопада 2018 року, вважає за необхідне розгляд справи проводити без участі представників сторін за наявності в матеріалах справи доказів, в зв`язку з чим, клопотання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовну ОСОБА_1 , суд виходив з тих обставин. що позивачкою та її представником не доведено умислу відповідачів на укладення фіктивного правочину.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що 08 липня 2014 року позивачка ОСОБА_1 склала розписку про отримання нею коштів від відповідача ОСОБА_2 в сумі 150000 доларів США.

08 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки /а.с.5/.

Відповідно до п.1.1. Договору поруки від 08 вересня 2014 року, поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за повне та своєчасне повернення боржником - ОСОБА_1 суми позики в розмірі 150000 доларів США. Зазначена сума заборгованості виникла за підписаною боржником 08 липня 2014 року борговою розпискою на суму 150000 доларів США.

Згідно із пунктами 2.1. та 2.2. договору поруки від 08 вересня 2014 року у разі невиконання чи неналежного виконання боржником зобов`язань перед кредитором згідно боргової розписки, зокрема, несвоєчасного повернення суми позики, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідальність поручителя обмежується сумою 1 000 грн.

Пунктом 7.1 договору поруки від 08 вересня 2014 року встановлено, що договір діє до 31 грудня 2017 року включно.

Також встановлено, що вказаний договір поруки був укладений на пропозицію ОСОБА_3

28 грудня 2017 року відповідачкою ОСОБА_3 на виконання умов договору поруки від 08 вересня 2014 року було сплачено відповідачу ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 1000 грн., що підтверджується власноручно складеною розпискою ОСОБА_2 про отримання коштів /а.с.25/.

Після виконання вказаного договору, на вимогу ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 передав їй 28 грудня 2017 року оригінал договору поруки від 08 вересня 2014 року та вимоги від 05 квітня 2017 року.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно норм ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом ч.1 ст.203, ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку.

Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі.

Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема я.5 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Враховуючи встановлені обставини у справі, колегія суддів не знаходить підстав вважати оскаржуваний договір поруки фіктивним.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що договір поруки це двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя. При цьому, ні чинним законодавством України, ні Цивільним кодексом України не встановлений обов`язок поручителя повідомляти боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов`язань перед кредитором чи отримувати згоду боржника на його укладення.

Відповідач ОСОБА_2 відповідно до норм чинного законодавства є вільним у виборі контрагента та встановленні умов договору поруки.

Крім цього, боргова розписка від 08 липня 2014 року не містить обов`язку ОСОБА_2 щодо отримання згоди ОСОБА_1 на укладення договорів забезпечення виконання зобов`язання щодо повернення позики, тому у ОСОБА_2 були відсутні будь які обмеження щодо можливості укладення договору поруки із ОСОБА_3 .

Колегія суддів не знаходить підстав вважати оскаржуваний договір поруки фіктивним та таким, що не є спрямованим на реальне настання правових наслідків обумовлених в ньому, оскільки, 28 грудня 2017 року відповідачкою ОСОБА_3 на виконання умов договору поруки від 08 вересня 2014 року було сплачено відповідачу ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 1000,00 грн., що свідчить про те, що оспорюваний договір є реальним та не може бути кваліфікованим як фіктивний, оскільки для учасників даного правочину настали реальні правові наслідки, які обумовлювались спірним правочином.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, щорозглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно ч.5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 липня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.