КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/1740/2019 Головуючий в суді 1 інстанції - Корнієнко С.В.
Унікальний №362/5286/17 Суддя-доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Київській області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа: Васильківський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити факт її постійного проживання на території України, а саме в м. Джанкой, АР Крим, станом до 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

В обґрунтування вимог заяви послалася на те, що з невідомих заявникові причин її батьки не оформили належним чином необхідні документи після народження дитини, а тому метою встановлення даного факту є приведення у відповідність власних документів заявника.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року заяву задоволено у повному обсязі. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3 на території України, а саме в м. Джанкой, АР Крим, станом до 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

В поданій апеляційній скарзі Управління Державної міграційної служби України в Київській області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви. Скаржник посилається на те, що заявником не надано суду жодного доказу на підтвердження обставини проживання останньої на території України в спірний період, а також не чітко вказано мету встановлення відповідного факту.

Заявник, будучи в силу положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з'явився, у зв'язку з чим колегія суддів провела розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається заявник, знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.

Колегія суддів з таким висновком погодитися не може, з огляду на наступне.

Так, за змістом ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Статтею 318 ЦПК України визначено вимоги до заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Зокрема, у заяві повинно бути зазначено:

1) який факт заявник просить встановити та з якою метою;

2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;

3) докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Разом з тим, ОСОБА_3, звертаючись до суду з даною заявою, не надала жодного доказу на підтвердження факту її проживання на території України в зазначений нею період.

Крім того, метою встановлення даного факту заявник указала необхідність приведення власних документів у відповідність, однак яких саме документів та у відповідність з якими нормативно-правовими актами, заявник не зазначила.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство» усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України та особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав є громадянами України.

Статтею 6 Закону визначено, що громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров'я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім'ю або передачі на виховання в сім'ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 8 Закону громадянство України може набути особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території України.

Відповідно до Порядку, в обох, визначених випадках, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням або на підтвердження належності до громадянства України, особа подає, зокрема, документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях станом на відповідні дати (Розділ 2 Порядку).

Отже, враховуючи період, в який заявник просить встановити факт її проживання на території України, у колегії суддів є обґрунтовані підстави вважати, що встановлення даного факту може бути обумовлено необхідністю подальшого звернення до органу міграційної служби для проходження процедури оформлення набуття або для підтвердження належності до громадянства України відповідно до Закону.

Крім того, станом на 1990 рік заявниці виповнилось 24 років. У зв'язку з чим, є незрозумілим те, які документи не було оформлено відповідно до вимог законодавства заявником, що свідчить про можливе приховування останньою справжньої мети, з якою була подана заява про встановлення факту постійного проживання на території України заявником.

Правове становище іноземців у 1990 році регулювалося Законом Союзу Радянських Соціалістичних республік від 24.06.1981 № 5152-Х «Про правове становище іноземних громадян в СРСР» (далі - Закон № 5152-Х).

Відповідно до статті 5 Закону № 5152-Х іноземні громадяни могли постійно проживати в СРСР, якщо вони мали на те дозвіл і посвідку на проживання, видані органами внутрішніх справ.

Згідно до частини 17 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до частини 18 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Між тим, жодного з указаних вище документів заявником не було надано суду на підтвердження обставин, викладених у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення.

За обліками УДМС в Київській області відомості про реєстрацію місця проживання заявника та членів її сім'ї відсутні. Жодних документів, що підтверджують факт проживання заявника та членів її сім'ї в матеріалах судової справи відсутні.

До прийняття Закону України від 07.06.2011 № 2491-III «Про імміграцію», документи на постійне проживання іноземцям оформлювались на підставі вимог наказу МВС СРСР від 05.03.1986 № 076 «Про затвердження інструкції про порядок застосування правил перебування в СРСР та транзитного проїзду через територію СРСР іноземних громадян», який наказом МВС від 14.07.1992 № 404 «Про стан нормативної роботи МВС України й тимчасове застосування в діяльності ОВС України окремих нормативних актів колишнього МВС СРСР» був уключений до переліку дійсних для використання нормативних документів.

Відповідно до вимог як радянського законодавства, так і законодавства України, іноземці та особи без громадянства могли отримати прописку лише після отримання дозволу на постійне проживання, штампи прописки вносилися до посвідки на постійне проживання іноземців та осіб без громадянства. Іноземці, які перебували в країнах колишнього СРСР з метою навчання чи роботи, реєструвалися за національними паспортами на період навчання чи роботи.

За перевіркою здійсненою територіальними органами ДМС, ОСОБА_3 на території України із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не зверталася, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не отримувала. Клопотань щодо продовження строку перебування в Україні, надання дозволу на імміграцію, оформлення посвідки на постійне або тимчасове проживання, встановлення належності до громадянства України та оформлення набуття громадянства України не подавала.

Інформація щодо постійного проживання заявника або його батьків, родичів, зазначених у частині першій статті 8 Закону до 24.08.1991 року на території України -відсутня.

За змістом ч. 1 ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Між тим, заявником взагалі не надано, а судом не здобуто, жодного документу(доказу), який міг би свідчити про те, що заявник дійсно в зазначений нею період проживала на території України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, враховуючи, що заявником не надано жодного доказу, який би підтверджував факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області задовольнити.

Скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді