ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1158/18 Номер провадження 22-ц/814/1903/19Головуючий у 1-й інстанції Миркушіна Н. С. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Павличенка Володимира Григоровича

на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 10 квітня 2019 року у складі судді Миркушіної Н.С.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

В червні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що в порядку спадкування за законом він набув право власності на будинок АДРЕСА_1 , в якому з 1998 року зареєстрована його колишня дружина.

Незважаючи на розірвання шлюбу 26 лютого 2013 року відповідач у добровільному порядку дій щодо зняття з реєстрації та припинення користування належним йому майном не вчиняє, вимоги позивача щодо вчинення вищезазначених дій ігнорує, спільне господарство з позивачем не веде, оплату комунальних послуг, поточний та капітальний ремонт будинку не здійснює та не несе жодних трудових і фінансових затрат на його утримання. Домовленості або ж договору стосовно того, що відповідач буде продовжувати проживати в спірному будинку після розірвання шлюбу, між сторонами укладено не було.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 10 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

Вказано, що рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_1 з реєстрації в будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю обставин для припинення особистого сервітуту відповідача на користування житлом, що належить на праві власності позивачеві, з підстав, передбачених частиною другою статті 406 ЦК України.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Павличенко В.Г. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції невірно визначився із правовідносинами, що склалися між сторонами, внаслідок чого безпідставно застосував при вирішенні спору положення глави 32 ЦК України, зокрема, частини 2 статті 406 ЦК України, та дійшов помилкового висновку про неможливість поширення на ці правовідносини норм статей 64, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України.

Вказує, що розірвання шлюбу з позивачем як власником житла не позбавляє відповідача права користування житлом та проживання у спірному житловому будинку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Павелко Р.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК). Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК).

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, підтверджується наявними доказами та не заперечується сторонами, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 липня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3427, та інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності 11 січня 2013 року, ОСОБА_2 належить на праві власності спадкове майно, яке складається з жилого будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З 03 липня 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 26 лютого 2013 року.

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Покровськобагачанської сільської ради Хорольського району Полтавської області № 02-24/837 від 15.05.2018 року у спірному будинку разом з позивачем зареєстровані колишня дружина ОСОБА_1 та сини ОСОБА_3 , 1999 року народження, та ОСОБА_4 , 2009 року народження.

З травня 2018 року відповідач проживає у житловому будинку, що належить на праві власності її сину ОСОБА_5 , в АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв на час набуття позивачем права на спадщину, майно, одержане подружжям під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому майном.

Аналогічна норма міститься й у статтях 57, 59 Сімейного кодексу України.

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що відповідно до статті 9 Конституції та 10 ЦПК України є частиною національного законодавства України та джерелом права, статтями 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Нормами статті 391 ЦК України власнику майна надано право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником майна і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності зі сторони відповідача. При цьому судом беруться до уваги будь-які фактичні дані (статті 76-80 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (частина четверта статті 156 ЖК).

За своєю правовою природою право членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування займаним житловим приміщенням відповідно до закону належить до особистого сервітуту (частина перша статті 405 ЦК України).

Такі правовідносини регулюються нормами глави 32 ЦК України, статтею 406 якої встановлено підстави припинення сервітуту.

Зокрема, згідно частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Встановивши, що відповідач в спірному будинку не проживає, спільного господарства з позивачем не веде та не пов`язана з ним спільним побутом, натомість не знімаючись добровільно з реєстрації в будинку чинить перешкоди позивачу, як власнику домоволодіння, у здійсненні своїх правомочностей, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для твердження, що при вирішенні справи судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права або допущено порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Аргументи апеляційної скарги, що договір сервітуту між сторонами не укладався, та такий не встановлювався ані законом, ані заповітом, ані рішенням суду, та суд помилково не поширив на спірні правовідносин норми статей 64, 156 ЖК України, статті 405 ЦК України, є безпідставними та колегією суддів не приймаються.

Право членів сім`ї власника помешкання на користування цим помешканням (особистий сервітут) виникає за фактом їх проживання разом з власником в силу закону, і таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Суд першої інстанції вирішив справу в межах заявлених позовних вимог, відповідно до встановлених фактичних обставин справи та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Павличенка Володимира Григоровича залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 10 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна