Номер провадження: 22-ц/813/1780/19
Номер справи місцевого суду: 500/6143/16-ц
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 14 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення сум за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, в якому з урахуванням уточнень (Том 1: а.с. 130-131, 145), просила суд стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, борг за договором позики від 12.06.2013 року в розмірі 36050 доларів США, а також судові витрати 7234,5 грн.

У квітні 2017 року, ОСОБА_2 звернулася із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4, в якому з урахуванням уточнень, просила суд визнати недійсним договір позики від 12.06.2017 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 20000 доларів США, що еквівалентно 162000 грн. (Том 1: а.с. 118-119). В подальшому, уточнивши свої вимоги просила суд визнати договір позики ще й неукладеним.

Ухвалою суду від 18.04.2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області об'єднав позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним із вказаним позовом (Том 1: а.с.64).

Ухвалою суду від 04.12.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - залишено без розгляду (Том 1: а.с. 143).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 14 грудня 2017 рокупозовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення сум за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серії НОМЕР_3, виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області 18.12.1997 р. і.н. НОМЕР_1), на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспорт серії НОМЕР_4, виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 24.06.1996 р., і.н. НОМЕР_2), суму заборгованості за договором позики - 980 048, 48 (дев'ятсот вісімдесят тисяч сорок вісім гривень сорок вісім копійок) грн., з яких: 542 623, 25 грн. - сума позики, 437 425, 23 грн. - відсотки.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серії НОМЕР_3, виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області 18.12.1997 р. і.н. НОМЕР_1), на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспорт серії НОМЕР_4, виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 24.06.1996 р., і.н. НОМЕР_2), судові витрати в сумі 6 869,35 (шість тисяч вісімсот шістдесят дев'ять гривень тридцять п'ять копійок) грн.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серії НОМЕР_3, виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області 18.12.1997 р. і.н. НОМЕР_1), на користь держави судові витрати в сумі 1 110 (одна тисяча сто десять гривень) грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 14 грудня 2017 року та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, визнати неукладеним договір позики від 12.06.2013 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.03.2018 року заяву ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.12.2017 року - задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.12.2017 року. Відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 14 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення сум за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним. Зупинено дію рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.12.2017 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.04.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_2, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 14 грудня 2017 року залишити без змін (Том 1: а.с. 199-201).

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. - головуючий суддя, судді - Гірняк Л.А., Сегеда С.М.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.01.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 14 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення сум за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не в повній мірі відповідає, з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що згідно договору позики від 12.06.2013 року, ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_3 20 000 дол. США, що на день позики еквівалентно 162 000 грн.,під 3 % щомісячних, з зазначеним кінцевим поверненням боргу - 31.12.2013 р.

Відповідно п.6.1 договору ОСОБА_2 зобов'язується повернути суму позики, що еквівалентна «сто шестьдесят две тыс. грн.) 20000 доларам США» на день повернення за курсом Нацбанку України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Тому, колегія суддів вважає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Суд правильно встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним оригіналом договору позики від 12.06.2013 року, який підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти.

Посилання апелянта про те, що з договору позики не вбачається домовленостей чи умов щодо дати отримання в борг коштів та повернення грошових коштів, а , також, не зазначена сума відсотків, внаслідок чого можна прийти до висновку про відсутність між сторонами грошових зобов'язань, які випливають із договору позики, оцінюються судом критично.

Так, у договорі позики від 12.06.2013 року сторони чітко зазначили, що ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_3 20 000 дол. США, що на день позики еквівалентно 162 000 грн., під 3 % щомісячних, з зазначеним кінцевим поверненням боргу - 31.12.2013 р.

Крім того апелянт не заперечує факт написання вказаного договору позики.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися із висновком районного суду щодо визначення розміру стягнутого боргу за договором позики від 12.06.2013 року в розмірі 980048,48 грн., виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 509-510, 525, 526, 625 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Загальними умовами зобов'язання є те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом ст.530 та ст. 612 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Так, за умовами п. 3.1. договору позики, договір є відсотковим. Відсоток за позикою складає 3 (три) % щомісячно до 31.12.2013 року.

Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку користування позикою.

Зазначена позиція викладена в постанові від 28.03.2018 року Великої Палати Верховного Суду №444/9519/12, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відтак, строк користування позикою був визначений сторонами з 12.06.2013 року по 31.12.2013 року включно, а тому з відповідача необхідно стягувати 3% в місяць до 31.12.2013 року, а не за період з дня укладення угоди- 12.06.2013 року і по 12.11.2017року.

Таким чином, з відповідача на підставі ст.1048 ЦК України та умов договору необхідно стягнути 3% від суми позики за період дії договору, а саме з 12.06.2013 року по 31.12.2013 року, включно: 6 місяців х 600 доларів США = 3600 доларів США + 19 днів (з 12.12.2013 р. по 31.12.2013р.= 19 днів (600 доларів : 30 днів в середньому в місяці х 19 днів = 380 доларів США), тобто загальна сума відсотків за договором позики складає - 3980 доларів США.

Тобто загальна сума позики за договором , з урахуванням відсотків, становить 23980 доларів США ( 20000- позика+3980- відсотки), за мінусом повернутих 15750 доларів, що підтверджено обома сторонами, становить 8230 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, на день розгляду справи апеляційним судом, з урахуванням курсу долара США до гривні становить 222127грн.70 коп.

Тому, доводи апелянта в цій частині є лише частково обгрунтованими, оскільки апелянт невірно надав розрахунок залишку боргу в сумі 7850 доларів, що , в свою чергу, спростовує доводи апеляційної скарги про неукладеність оскаржуваного договору позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог, а саме не розглянув вимоги ОСОБА_3 щодо стягнення боргу в доларах США, а задовольнив їх в гривнях, апеляційний суд вважає надуманими, оскільки суд стягнув борг за договором позики саме в гривні.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушені норми процесуального права, зокрема щодо того, що представник відповідача - ОСОБА_7 не був належний чином повідомлений про дату, час і місце засідання суду, апеляційним судом оцінюються критично, оскільки відповідно Акту від 12.12.2017 року по справі №500/6143/16, представник відповідача ОСОБА_7 відмовився від отримання судової повістки (Том 1: а.с.150), що відповідно до ч.4 ст. 74, ч.ч.5, 8 ст. 76 ЦПК вважається належним повідомленням про час та місце розгляду справи.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.п. 1, 3 п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині визначення розміру заборгованості за договором позики підлягає зміні.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до заперечень на позов, яким суд відповідно до ст. 89 ЦПК України надав належну оцінку, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення та відмови у задоволенні позову.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 14 грудня 2017 року - змінити в частині визначення розміру стягнутої заборгованості за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серії НОМЕР_3, виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області 18.12.1997 р. і.н. НОМЕР_1), на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспорт серії НОМЕР_4, виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 24.06.1996 р., і.н. НОМЕР_2) заборгованість за договором позики у розмірі 222127 грн.70 коп., ( двісті двадцять дві тисячі сто двадцять сім грн. сімдесят коп.) що еквівалентно 8230 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серії НОМЕР_3, виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області 18.12.1997 р. і.н. НОМЕР_1), на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспорт серії НОМЕР_4, виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 24.06.1996 р., і.н. НОМЕР_2) судові витрати в розмірі 2221 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.02.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда