Постанова

Іменем України

11 липня 2019 року

м. Київ

справа № 158/867/16-ц

провадження № 61-27290в18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Надія Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Волинської області, у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Грушицького А. І., Шевчук Л. Я.,

від 20 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Н. В., про визнання недійсними заповіту, свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації.

Позов обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня тітка - ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на наступне майно: на 1/4 частину житлового будинку

АДРЕСА_1 та земельну ділянку, яка розташована за тією ж адресою. Єдиними спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 за законом є позивачі, які звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, однак їм було відмовлено, оскільки ОСОБА_5 за життя склала заповіт не на їх користь, у зв`язку з чим вони не є спадкоємцями останньої.

Зазначили, що відповідно до висновку ЛКК від 11 жовтня 2013 року № 709 ОСОБА_5 потребувала постійного стороннього догляду, оскільки хворіла на генералізований атеросклероз з переважним ураженням коронарних судин головного мозку. Вказували, що існують підстави вважати, що

ОСОБА_5 в момент підписання нею заповіту, через стійкий розлад здоров`я, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім того вказували, що під час посвідчення заповіту, враховуючи, що заповідач сама не могла підписати заповіт за станом здоров`я та волевиявлення ОСОБА_5 засвідчено за допомогою свідків, було допущено порушення вимог законодавства щодо його посвідчення, а саме: оскаржуваний заповіт не містить відомостей про особу, на користь якої складено заповіт, а також не містить реквізитів паспортів чи інших документів, на підставі яких були встановлені особи свідків, що дає підстави для сумнівів щодо дійсності волевиявлення ОСОБА_5 на складання заповіту.

На підставі викладеного позивачі просили суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений

27 серпня 2014 року приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Н. В. та зареєстрований у спадковому реєстрі № 56464751; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 26 лютого 2016 року ОСОБА_3 . Ківерцівською державною нотаріальною конторою Волинської області після смерті ОСОБА_5 , а саме: на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; визнати недійсною та скасувати реєстрацію права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 червня 2017 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений 27 серпня 2014 року приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Н. В. та зареєстрований у спадковому реєстрі за № 56464751. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_3 . Ківерцівською державною нотаріальною конторою Волинської області

26 лютого 2016 року після смерті ОСОБА_5 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по

АДРЕСА_1 ; визнано недійсною та скасовано реєстрацію права власності на 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що під час посвідчення заповіту 27 серпня 2014 року заповідач за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 20 липня 2017 року рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 червня 2017 року скасовано. В позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Відмовляючи в позові, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи щодо неспроможності ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та керувати ними не ґрунтується на належних та допустимих доказах, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційні скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у серпні 2017 року,

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення апеляційного суду Волинської області від 20 липня 2017 року скасувати, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, й залишити в силі рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 червня 2017 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу,

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначали, що хибним є висновок апеляційного суду про те, що експертиза не дала категоричного висновку на поставлене питання щодо можливості спадкодавця в момент посвідчення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки судом не взято до уваги (неправильно оцінено) показання експерта, який в суді першої інстанції пояснив, що висновок «ймовірно» ОСОБА_5 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в висновку судово-психіатричної експертизи № 59, проведеної у 2016 році, в період посвідчення заповіту

27 серпня 2014 року, означає скоріше «так».

Вказували, що правильним є висновок суду першої інстанції про наявність достатніх та допустимих доказів, які в своїй сукупності дають право зробити висновок про недійсність заповіту. Зазначали, що апеляційний суд, розглядаючи справу, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу

№ 158/867/16 із Ківерцівського районного суду Волинської області.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу № 158/867/16 призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю .

Фактичні обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається зі свідоцтва про смерть від 16 грудня 2015 року серії НОМЕР_1 .

Згідно витягу з погосподарської книги № 3 за 2011-2015 роки та довідки від 15 лютого 2016 року № 484, виданих Прилуцькою сільською радою Ківерцівського району Волинської області, 1/4 частина житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 та 1/4 частина земельної ділянки загальною площею 0,2608 га, яка розташована за тією ж адресою, значиться за померлою ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 26-27).

Спадкоємцями майна ОСОБА_5 за законом є ОСОБА_1 й

ОСОБА_2 , які належним чином звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті тітки ОСОБА_5 , однак відповідно до відповіді від 24 листопада 2015 року № 1347/02-14 позивачам роз`яснено, що із матеріалів спадкової справи, відкритої в Ківецівській державній нотаріальній конторі після померлої ОСОБА_5 , убачається, що від її імені складено заповіт не на їхню користь. Відтак, позивачі не є спадкоємцями згідно зі статтею 1241 ЦК України.

Відповідно до заповітного розпорядження, посвідченого приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Н. В. від 27 серпня 2014 року, ОСОБА_5 заповіла належну їй на момент смерті 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , яка є дружиною брата позивачів і племінника спадкодавця ОСОБА_8 На прохання

ОСОБА_5 , з її слів, заповіт записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, заповідачу прочитаний в голос. Також, на особисте прохання спадкодавця в присутності нотаріуса та свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заповіт підписаний ОСОБА_11 як такий, що повністю відповідає волевиявленню ОСОБА_5 .

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції 02 серпня 2016 року приватний нотаріус Кузьміч Н. В. повідомила, що заповідачка ОСОБА_5 через тремтіння рук не могла написати відповідний текст, тому було залучено «рукоприкладчика» і двох свідків, яких запросили із фірми, яка орендує приміщення в офісі нотаріуса. Пам`ятає, що спадкодавець приходила з родичкою, що текст заповіту читала їй вголос. Також зазначила, що під «поганим станом здоров`я» вказаним у заповіті, мала на увазі тремтіння рук.

Свідки в судовому засіданні в суді першої інстанції підтвердили свою присутність при посвідченні заповіту.

Як убачається з матеріалів спадкової справи № 425/2015 після смерті

ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про прийняття спадщини за заповітом 23 листопада 2015 року звернулася ОСОБА_3 , якій 26 лютого 2016 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Згідно з відповіддю Територіального центру соціального обслуговування Ківерцівського району від 17 лютого 2016 року № 39/01-04 на адвокатський запит, ОСОБА_5 зарахована до стаціонарного відділення постійного проживання с. Тростянець, відповідно до переліку документів в інтернаті установи. У територіальний центр звернулася ОСОБА_3 про влаштування ОСОБА_5 в стаціонарну установу, так як вона одинока і її нікому доглядати, про що є підтверджуючі документи (акт обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_5 від 09 жовтня 2013 року, заява від 14 жовтня 2013 року). Згідно з наказом директора територіального центру від 09 квітня 2014 року № 7 ОСОБА_5 відрахована зі стаціонарного відділення у зв`язку з відправленням в Ківерцівську ЦРЛ та зарахована на обслуговування, згідно з наказом від 25 квітня 2014 року № 8.

Відповідно до заяви, поданої ОСОБА_3 від імені ОСОБА_5 , остання перебувала у відпустці строком 1 місяць (з 05 серпня 2014 року по 02 вересня 2014 року). На час відпустки ОСОБА_5 перебувала у ОСОБА_3 , що сторонами не заперечувалось.

Згідно з висновком ЛКК від 11 жовтня 2013 року № 709 ОСОБА_5 потребувала постійного стороннього догляду, оскільки хворіла на генералізований атеросклероз з переважним ураженням коронарних судин головного мозку.

Свідок ОСОБА_12 , лікар психіатр КЗ «Ківерцівське РТМО» у судовому засіданні показав суду, що оглядав ОСОБА_5 09 жовтня 2013 року у своєму кабінеті і вважав що на той час остання на 90% була психічно здорова, однак зазначив, що вищевказаний огляд мав поверхневий характер. Пізніше, 10 квітня 2014 року він оглядав ОСОБА_5 у травматологічному відділенні районної лікарні, куди був викликаний персоналом у зв`язку з її неправильною поведінкою і зробив відповідний запис у медичній картці «атеросклеротична деменція наростає не так швидко…можливі погіршення стану», пояснивши це тим, що при атеросклеротичній деменції у людини зберігається ядро, вона знає хто вона, зберігаються основні навики, однак розумові здібності з часом падають.

Як вбачається з висновку судово-психіатричної експертизи № 59 проведеної у 2016 році, в період посвідчення заповіту 27 серпня 2014 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ймовірно, за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15, частина перша статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

Відповідно до статті 4 ЦПК України (в редакції, чинній на дату звернення з позовом), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі статтями 10, 11 ЦПК України (в редакції, чинній на дату звернення з позовом) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України (в редакції, чинній на дату звернення з позовом), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Частина перша статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на дату звернення з позовом) вказує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статями 1233, 1235 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині - встановлюється на час відкриття спадщини. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Статтями 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Судом апеляційної інстанції досліджено історію хвороби ОСОБА_5 , яка велась Територіальним центром соціального обслуговування Ківерцівського району, з якої вбачається, що при надходженні до установи в жовтні 2013 року ОСОБА_5 пройшла медичне обстеження і зауваження щодо її здоров`я, діагнозу лікарем психіатром не було поставлено, а вказано, що на обліку у психіатра не перебуває.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5 тривалий час доглядав чоловік відповідача, який був її законним опікуном. Припинення догляду за ОСОБА_5 з боку відповідача та її сім`ї було викликано об`єктивними причинами (народження дитини з вродженою вадою, тяжка травма чоловіка).

Позивачі в суді апеляційної інстанції не заперечували того, що близьких стосунків з ОСОБА_5 не підтримували, під час перебування в Територіальному центрі соціального обслуговування Ківерцівського району її не провідували.

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції лікар стаціонарного відділення територіального центру в с. Тростянець ОСОБА_13 вказала, що психічний стан ОСОБА_5 був нормальним для її віку, що за час перебування у відділенні територіального центру цей стан і поведінка в принципі не мінялась, лише перед смертю стала більш спокійнішою, практично не вставала. Крім того повідомила, що є інфекціоністом за фахом і психіатричних навичок не має.

Експерт Мочарський І. Ф. в суді першої інстанції пояснив, що висновок «ймовірно» ОСОБА_5 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в висновку судово-психіатричної експертизи № 59, проведеної у 2016 році, в період посвідчення заповіту

27 серпня 2014 року, означає скоріше «так», ніж «ні».

Тобто, експертиза не дала категоричного висновку на поставлене питання, а підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Отже, правильним є висновок апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , оскільки експертиза не дала категоричного висновку на поставлене питання й посилання на її висновок в обґрунтування позовних вимог є безпідставним, а іншими належними та допустимими доказами неможливість ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час посвідчення заповіту не підтверджена, матеріали справи таких доказів не містять.

Посилання позивачів на недотримання форми заповіту, а саме відсутність даних про ОСОБА_3 (особу, на користь якої складено заповіт), також не може бути підставою для задоволення позовних вимог в даній справі, оскільки відповідно до частини першої статті 1257 ЦК підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. У разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. Також підставою нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем. Відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК, якщо заповідач не може підписати заповіт внаслідок хвороби або фізичної вади, за його дорученням і в його присутності дозволяється підписання заповіту іншою особою. Підпис цієї особи засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Поряд із посвідченням підпису, нотаріус зобов`язаний також в тексті заповіту зазначити причини, які зумовили необхідність підписання заповіту третьою особою (частина четверта статті 207 ЦК). Недотримання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним.

У справі, яка розглядається, судом не було встановлено обставин, які б свідчили про порушення форми заповіту, передбаченої законом.

Усіх зазначених вимог при складанні заповіту ОСОБА_5 нотаріусом було дотримано.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з`ясованих обставин.

Колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, доводи щодо неспроможності померлої

ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та керувати ними не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а відтак не можуть бути задоволені.

Доводи касаційної скарги зводяться до формальної незгоди з оскаржуваним судовим рішенням та не дають підстав для його скасування, оскільки відповідно до вимог частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням вказаного вище, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін, оскільки рішення є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС. Ю. Бурлаков
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко