ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/6241/18
Провадження № 2/210/628/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"13" травня 2019 р.

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Вікторович Н.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся 09 листопада 2018 року до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу за розпискою, - 50960,00грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 2000 доларів США, про що відповідачем складено 18 квітня 2016 року розписку. Відповідач зобов'язалася повернути борг до 18 квітня 2017 року, чи, при невиконанні зобов'язань, повинен був віддати автомобіль «ГАЗ 3302», державний номер НОМЕР_1 . В установлені строки борг не повернуто, тому він звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України судове засідання не проводиться.

Відповідач ухвалу про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками отримав 02 квітня 2019 року, подав 17 квітня 2019 року заяву, в якій заперечував проти позову, оскільки питання стягнення боргу вже вирішено Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2018 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до нього про стягнення боргу. Просив провадження у справі закрити на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності докази, подані в обґрунтування позову, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Як вбачається з розписки від 18 квітня 2016 року ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Довгинцівським РВ КМУ у Дніпропетровській області, мешкає: АДРЕСА_1 , іпн: НОМЕР_3 зобов'язався у строк дванадцять місяців з часу складання розписки погасити борг ОСОБА_1 у розмірі 2000 доларів США згідно рішенню суду №211/6739/14-ц та виконавчому листу №2/211/2628/14. У разі невиконання умов даної розписки зобов'язується віддати автомобіль «ГАЗ 3302», НОМЕР_1 з газобалонною установкою (а.с.6).

Також, розписка містить запис за підписом ОСОБА_1 10 червня 2016 року щодо відрахування від суми боргу 5000,00грн. (а.с.6).

За ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 18 січня 2017 року у справі №6-2789цс16; від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав від позивача грошові кошти в сумі 2000 доларів США, з яких повернуто 5000,00грн. Гроші передано в користування без сплати відсотків за користування.

Частиною 1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Проте, як вбачається з розписки повернення грошових коштів пов'язано з виконанням рішення суду №211/6739/14-ц, у зв'язку з чим позивачем отримано виконавчий лист №2/211/2628/14 (а.с.6).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Так, відповідачем надано копію рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2018 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до нього про стягнення боргу, з якої вбачається, що спір між сторонами виник щодо повернення ОСОБА_2 ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 30000,00грн. за розпискою від 07 вересня 2016 року (а.с.29-30), у той час як у даному позові йдеться про розписку від 18 квітня 2016 року щодо повернення 2000 доларів США.

Таким чином, даний спір виник між тими самими сторонами, проте предмет та підстави спору не співпадають, тому підстави для закриття провадження на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, як заявлено відповідачем, відсутні.

Разом із цим, слід зауважити, що відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Отже, з доданих до позовної заяви документів вбачається, що позивач звернувся до суду щодо виконання зобов'язань між сторонами, які вже вирішено судом у справі №211/6739/14-ц, провадження №2/211/2628/14, проте копії рішення суду не надав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд позбавлений права з власної ініціативи збирати докази, що стосуються предмета спору.

Таким чином, позивачем, у розумінні положень ст.ст.13, 81 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження його порушеного відповідачем права.

Також, суд звертає увагу, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ст.14 ЦПК України).

Не звернення судового рішення до примусового виконання та/чи невиконання судового рішення, у разі його наявності, не є підставою для звернення до суду з тим самим спором між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування спору між сторонами та підтвердження обставин, викладених в позовній заяві.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову суд не відшкодовує позивачу судові витрати.

На підставі вищенаведеного, та ст.ст.218, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст.4, 5, 13, 77, 121, 141, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя: Н. Ю. Вікторович