Справа № 509/4784/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісно нажитого майна подружжя та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

23 грудня 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до суду зі своїм позовом, в якому просив суд, визнати, що будівельні матеріали, які вкладені в будівництво житлового будинку, розташованого на земельній ділянці площею 0,060 га за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Новодолинська сфльрада, СК «Весна», вул. Затишна, ділянка F 73 належать йому на праві особистої приватної власності та провести поділ земельної ділянки площею 0,060 га за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Новодолинська сфльрада, СК «Весна», вул. Затишна, ділянка F 73 між ним та відповідачкою по 1/2 частці за кожним, мотивуюче це тим, що спірні будівельні матеріали вкладені у 2010 р. в будівництво садового будинку хоча і були придбані в період їхнього шлюбу, однак за його особисті грошові кошти отримані від продажу у 2009 р. подарованої йому квартири у м. Одесі за 200000 грн., які були скеровані на оплату вартості будівельних матеріалів та праці найманих працівників, а також від продажу успадкованої ним квартири в м. Санкт-Петербург, РФ за 30000 дол. США, а також вважає, що має право на поділ вищевказаної спірної земельної ділянки, з цільовим призначенням для ведення садівництва, яку він та відповідачка придбали в рівних частках в період шлюбу за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 26.02.2009 р. (реєстр. F 1396).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримав свій позов та просив його задовольнити.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову ОСОБА_1 з підстав його необґрунтованості та безпідставності та з мотивів, викладених у письмових запереченнях на позов, звернувшись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому позивачка ОСОБА_2 просила суд, поділити майно, що є їхньою спільною сумісною власністю подружжя з ОСОБА_1, виділивши їй у приватну власність 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі будівництва садового будинку і господарчих будівель і споруд на земельній ділянці площею 0,060 га за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Новодолинська сільрада, СК «Весна», вул. Затишна, ділянка F 73, посилаючись на спільність коштів подружжя, зароблених та вкладених у спірні будівельні матеріали та обладнання.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не визнав позов ОСОБА_2, вважаючи його необґрунтованим.

Вказані позови були обFєднані в одне провадження ухвалою суду від 12.09.2017 р.

Заслухавши пояснення і доводи сторін, дослідивши матеріали справи, а також матеріали цивільної справи F 509/1862/16, суд вважає, що в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст.ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовFязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовFязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовFязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повFязаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовFязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повFязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обFєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розFяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовFязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовFязків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовFязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовFязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовFязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. ОбовFязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовFязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовFязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовFязковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обFєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обFєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звFязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду F є обовFязковими для всіх субFєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зFясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до розFяснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ F 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. F 475/97-ВР (далі F Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідFємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ОСОБА_4 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява F 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява F 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява F 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «ОСОБА_5 проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А F 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява F 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A F 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A F 98).

«Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року F одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невідFємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності.

Відповідно до положення ст. 47 Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність.

Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов'язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено F об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При чому, ст. 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно із ст. 68 СК України F розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що обFєктом права спільної сумісної власності подружжя F частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна F суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності - незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є обFєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обFєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Приписами ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ст. 376 ЦК України - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ч.ч. 3,4,6 Постанови Пленуму ВССУ F 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» - право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови. Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року F 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України F 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України F 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону F 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно - не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно - не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах.

Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності - є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Стаття 392 ЦК України передбачає - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п.п. 22,23,28,30 Постанови Пленуму ВСУ F 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 ст. 70 СК України, в окремих випадках - може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи - потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи F 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями : 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звFязку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обFєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обFєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України - сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Таким чином, норми СК України у ст.ст. 57,60,61 - на підставі ч. 1 ст. 7 цього Кодексу - встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими : 1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно з частиною другою статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обFєктом права спільної сумісної власності подружжя.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності та справедливості - СК України містить винятки із загального правила, зокрема, у статті 62 цього Кодексу.

На майно, набуте чоловіком та жінкою, які не перебувають у шлюбі між собою або з іншою особою, під час спільного проживання однією сім'єю також поширюється режим спільного сумісного майна подружжя та положення глави 8 СК України, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (стаття 74 СК України).

Таким чином, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу, закон передбачає договірне рулювання цих правовідносин.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є обFєктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому у частині другій статті 64 СК України сформульована норма, яка дозволяє укладати між дружиною та чоловіком договори про відчуження одним із них на користь іншого своєї частки у праві спільної сумісної власності, в тому числі і нерухомості, без виділу своєї частки та оформлення права власності.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами, зареєстрований ВДРАЦСом у Київському районі Одеського МУЮ 24.10.2008 р. (актовий запис F 984) був розірваний рішенням Київського райсуду м. Одеси від 20.07.2012 р., яке набрало законної сили 31.07.2012 р. (а.с. 11-12 цивільної справи F 509/1862/16).

Суд з`ясував, що в період шлюбу, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 26.02.2009 р. (реєстр. F 1396) F сторони купили в рівних частках, по 1/2 частці кожний земельну ділянку, площею 0,060 га за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, СК «Весна», вул. Уютна (Затишна), ділянка F 73 з цільовим призначенням для ведення садівництва за 40500 грн. (а.с. 221-222 т. 1).

При чому, позивачка зареєструвала своє право власності на 1/2 частину вказаної ділянки, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права приватної спільної часткової власності (а.с. 223 т. 1).

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи та поясненнями сторін, що в період шлюбу, вони разом самочинно, без відповідних дозвільних документів і будівельного паспорту та затвердженого у встановленому законом порядку проекту садового будинку добудували на вказаній земельній ділянці садовий будинок, самочинне будівництво якого розпочала колишня власниця земельної ділянки ОСОБА_5, і який до цього часу не введений в експлуатацію, що підтверджується технічними паспортами садового будинку і господарчих будівель і споруд від 05.02.2009 р. та від 08.10.2015 р., висновком про самовільне будівництво складеним КП «Овідіопольське РБТІ» F 22 від 05.02.2009 р. виданим на ім`я колишньої власниці вищевказаної земельної ділянки ОСОБА_5, а також попереднім нотаріально посвідченим договором від 26.02.2009 р. (реєстр. F 1399) укладений між ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з другої сторони, відповідно до якого, сторони зобовFязуються в майбутньому, в строк до 01.03.2010 р. укласти договір купівлі-продажу (основний договір) садового будинку і господарських будівель і споруд у встановленій законом формі за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, СК «Весна», вул. Уютна (Затишна), будинок F 73 і складається з одної камFяної будівлі зазначеної на плані під літ. «А-1», «а» - садовий будинок та надвірних споруд під літ. «Б» - санблок, під FF 1-5,І,ІІ F споруди за ціною 10000 грн. (а.с. 137-138,207-220 т. 1).

Сторони підтвердили в судовому засіданні, що на сьогодні спірний будинок дійсно є самочинним будівництвом, без відповідних дозвільних документів та проекту, що зокрема підтверджується листом Управління містобудування та архітектури Овідіопольської РДА F 579/01-13 від 12.05.2016 р. і право власності на спірний будинок не зареєстроване (а.с. 21 цивільної справи F 509/1862/16).

В своєму первісному позові ОСОБА_1 підтверджує, що ним та ОСОБА_2 в період зареєстрованого шлюбу, а саме 26.02.2009 року, за договором купівлі F продажу, було придбано в рівних частках земельну ділянку площею 0,060 га., яка розташована за адресою : Одеська область Овідіопольський район, СК «Весна», вул. Затишна, діл. F 73 Новодолинської сільської ради, на якій, як стверджує ОСОБА_1 знаходилась невелика стара будівля, яку було самочинно побудовано, на місті якого він вирішив за рахунок, нібито, власних коштів, побудувати будинок.

Однак, суд встановив, що на вказаній ділянці знаходилась не стара будівля, як стверджує відповідач, а повноцінний, самочинно побудований садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами 2008 року побудови з підведеним до нього комунікаціями, загальною площею 40,9 кв.м., житловою 20,1 кв.м., який був також самочинно реконструйований подружжям Суслова-Романенко, в результаті чого загальна площа будинку збільшилась до 151,1 кв.м., житлова до 64,1 кв.м., що підтверджується технічними паспортами складеними Овідіопольським РБТі Одеської області від 05.02.2009 року та від 08.10.2015 року.

Вказані обставини підтверджують та, що спірні будівельні матеріали та обладнання, які були використані при будівництві спірного будинку - апріорі не можуть бути особистою власністю ОСОБА_1, так як це була реконструкція, а не будівництво садового будинку з нульового циклу.

Крім цього, позивач ОСОБА_1 стверджує, що для початку будівництва він 12.03.2009 р. продав квартиру F АДРЕСА_1, яка належала йому на праві власності на підставі договору дарування від 31.08.1994 р. на загальну суму 200000 грн., в той час, як відповідно до п. 2. вищевказаного договору, продаж зазначеної квартири вчинено за 9048 грн., які ОСОБА_1 начебто направив на закупівлю будівельних матеріалів та оплату праці найманих робітників, не надавши при цьому суду належних та допустимих доказів, що саме за кошти від реалізації вищевказаної квартири, ним особисто були закуплені будівельних матеріали, беручи до уваги, що будівництво почалося не на наступний день після укладення договору і навіть не в 2009 році, а тільки через один рік і чотири місяці після продажу майна, лише в травні 2010 року, також за цей період відсутні будь-які договори підряду з будівельними компаніями та підприємствами (а.с. 6 т. 1).

Також, позивач ОСОБА_1 стверджує у позові, що грошових коштів виручених від продажу квартири в Одесі йому на будівництво будинку не вистачило, тому він вирішив витратити на продовження будівництва гроші, які були виручені від продажу квартири в Росії, в м. Санкт- Петербург, частка якої дісталась йому у спадщину після смерті матері, та складала 20000 дол. США та 10000 Євро, що підтверджується документами про відкриття особових рахунків в м. Санкт - Петербург, копіями виписок операцій за його рахунками про зняття грошових коштів в м. Одесі в період будівництва вказаного вище садового будинку (а.с. 8-26 т. 1).

Однак, на думку суду, вказані обставини - не можуть слугувати доказом того, що саме зазначені кошти були витрачені ОСОБА_1 на будівництво садового будинку, а підтверджує лише рух грошових коштів з однієї банківської установи в іншу.

Суд звертає увагу на те, що ціна позову ОСОБА_1 складає 90196,90 грн., в звFязку з чим постає питання, чому коштів від продажу квартири в Одесі не вистачило ОСОБА_1 і чим доводиться той факт, що саме ці кошти були витрачені на закупівлю будівельних матеріалів, в той час як відповідно до довідки наданої АТ «МІСТО БАНК» від 23.01.2012 р., заробітна плата ОСОБА_1 починаючи з 2008 по 2011 рік (в період офіційного шлюбу) складала 199474 грн., тобто на будівництво могли бути витрачені гроші із заробітної плати, які відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України - є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 70 т. 1).

В той же час, суд звертає увагу на той факт, що заробітна плата відповідачки ОСОБА_2 в пеірод шлюбу, яку вона отримувала на посаді начальника служби контролю якості в ТОВ «ОСОБА_6 СНД», в період з 2008 року по 2012 рік, складала - 439300 грн., що вдвічі перевищує загальну суму від продажу квартир та заробітної плати позивача ОСОБА_1 (а.с. 66-69 т. 1).

У звFязку з чим, суд вважає документально підтвердженим факт, що відповідачка ОСОБА_2 мала достатньо власних коштів для спільної участі у витратах при будівництві (реконструкції) будинку, закупівлю будівельних матеріалів та обладнання.

Суд не приймає до уваги як належний та допустимий доказ нібито власних особистих коштів ОСОБА_1 витрачених на купівлю будівельних матеріалів, вказаних в накладних, виписаних на імFя позивача, так як, по-перше, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, в по-друге, у вказаних накладних не вказано адресу садового будинку, що реконструюється і відсутні докази того, що саме ці будівельні матеріали були призначені саме для будівництва (реконструкції) вищевказаного садового будинку, а не для іншого будівництва чи ремонту (а.с. 27-35 т. 1).

Відповідно до додаткового висновку експерта з судової оціночно-будівельної експертизи за заявою ОСОБА_2 F 4/19 від 15.04.2019 р. -

1)дійсна ринкова вартість станом на дату проведення експертизи будівельних матеріалів та робіт, викладених у формі садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованих по вул. 3атишна, F 73, в СК «Весна», Новодолинської с/ради Овідіопольського району Одеської області, враховуючи відсутність в даному будинку системи газопостачання, а також з урахуванням будівельних матеріалів та робіт, викладених у формі будівель та споруд, побудованих в 2008 році за даною адресою та без урахування земельної складової і ПДВ, становить : 1685632 грн. ;

2)дійсна ринкова вартість станом на дату проведення експертизи будівельних матеріалів та робіт, викладених у формі садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованих по вул. 3атишна, F 73, в СК «Весна», Новодолинської с/ради Овідіопольського району Одеської області, враховуючи відсутність в даному будинку системи газопостачання, а також без урахування будівельних матеріалів та робіт, викладених у формі будівель та споруд, побудованих в 2008 році за даною адресою та без урахування земельної складової і ПДВ, становить: 1102037 грн. (а.с. 6-23 т. 2).

Суд дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_1 того факту, що будівельні матеріали, які були використані для будівництва садового будинку за адресою : СК «Весна», вул. Затишна, діл. F 73, Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області є його особистою приватною власністю, і навпаки, вищевказані докази доводять правову позицію відповідачки ОСОБА_2 з приводу того, що вона, будучи на той час дружиною ОСОБА_1 - приймала участь у будівництві вказаного вище садового будинку, вкладаючи свої зароблені кошти у спільний садовий будинок, що природньо для подружжя, яке спільно, в рівних частках придбали земельну ділянку, на якій розташований вищевказаний недобудований садовий будинок, а тому суд дійшов висновку, що спірні будівельні матеріали та обладнання, яке було використано в процесі будівництва садового будинку F є спільною сумісною власністю подружжя Романенко-Суслова, у звFязку з чим, зустрічний позов ОСОБА_2 щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя з виділенням їй у приватну власність 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі будівництва садового будинку і господарчих будівель і споруд на земельній ділянці площею 0,060 га за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Новодолинська сільрада, СК «Весна», вул. Затишна, ділянка F 73 підлягає задоволенню, а в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 з цих же підстав слід відмовити.

Крім цього, слід також відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині поділу земельної ділянки за адресою: СК «Весна», вул. Затишна, діл. F 73, Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області з тих підстав, що вказана земельна ділянка вже поділена між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і належить їм на праві спільної часткової власності в рівних частках кожному (по 1/2 частці), що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_7, а також умовами вищенаведеного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, беручи до уваги, що питання (позовні вимоги) щодо виділу в натурі ідеальних часток спірної земельної ділянки, позивачем ОСОБА_1 перед судом не ставилося і відповідно судом не розглядалось, а відповідно до приписів ст.ст. 1-13 ЦПК України F суд не може вийти за межі позовних вимог і розглядає позов в межах заявлених позовних вимог, у звFязку з чим, суд не бере до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи F 153/2018 р. від 29.10.2018 р. проведений і виготовлений експертом на особисте замовлення ОСОБА_1 в порядку ст. 106 ЦПК України щодо поділу земельної ділянки (а.с. 149-161 т. 1).

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 слід відмовити, з урахуванням його безпідставності та необґрунтованості та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_7 з підстав описаних вище, як підтверджений документально і доведеним в судових засіданнях.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,89,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 60,61,63,65,68-71 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 316,317,331,368,369,372,376 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ F 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постановою Пленуму ВССУ F 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва», Конституцією України, Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод», рішеннями ЄСПЛ, суд, -

В И Р І Ш И В :

1.В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісно нажитого майна подружжя F відмовити ;

2.Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя F задовольнити ;

3.Поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділивши у приватну власність ОСОБА_2 (РНОКПП : НОМЕР_1) F 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі будівництва садового будинку і господарчих будівель і споруд на земельній ділянці площею 0,060 га за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Новодолинська сільрада, СК «Весна», вул. Затишна, ділянка F 73.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 14.05.2019 р.

Суддя Гандзій Д.М.