Справа № 404/8346/18
Номер провадження 2/404/3896/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року м. Кропивницький

Кіровський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючої судді - Варакіної Н.Б.,

за участю секретаря -Уманенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення сервітуту на право користування житлом, усунення перешкод у користування квартирою шляхом зняття з реєстрації та позбавлення права користування квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення сервітуту на право користування житлом, усунення перешкод у користування квартирою шляхом зняття з реєстрації та позбавлення права користування квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування вимог посилається на те, що з 1999 року до 22.11.2018 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі договору дарування від 25.01.2013 є власником квартири АДРЕСА_1 . В квартирі зареєстровані та фактично проживають донька з відповідачем. Проживання в одній квартирі з відповідачем вважає неможливим, тому винаймає житло. Відповідач в добровільному порядку не бажає знятися з реєстрації та усунути перешкоди у користуванні квартирою. Посилається на те, що підставами виникнення у члена сім`ї власника права на проживання у квартирі є сімейні відносини, ведення спільного господарства. Обставиною укладення сервітуту було одруження з відповідачем. Оскільки відповідач не є членам його сім`ї вона втратила право користування квартирою, сервітут припинився та ОСОБА_2 повинна бути виселена з квартири, приймаючи до уваги те, що її батьки є власниками квартири і вона має можливість з ними проживати та зареєструвати своє місце проживання. Крім того, зазначив, що неповнолітня донька ОСОБА_3 залишиться проживати з ним, у належній йому квартирі.

Відповідач подала відзив, в якому позов не визнала, мотивуючи тим, що проживала з донькою та позивачем у квартирі з моменту її придбання. На даний час позивач створив нову сім`ю, з якою проживає в іншій квартирі. Вона залишилась проживати у квартирі з донькою, оскільки іншого житла немає, сплачує комунальні платежі за квартиру. Донька не бажає проживати разом із батьком. Вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки вона вселилась у квартиру як член сім`ї власника та має право проживати в ній навіть після розірвання шлюбу.

Позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що квартира була придбана його матір`ю на її з чоловіком заощадження. Крім того, зазначив, що винаймає квартиру по АДРЕСА_2 , за що сплачує 5000 грн. щомісячно.

В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Живіцька Н.В. вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові. Суду позивач пояснив, що пропонував відповідачу придбати однокімнатну квартиру, але вона відмовилась.

Відповідач та її представник - адвокат Мельниченко В.А. вимоги не визнали, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Суду відповідач пояснила, що неповнолітня донька не бажає проживати з батьком, тому неможливо виселити її з квартири, а доньку залишити проживати одну. Крім того, зазначила, що не заперечує проти придбання квартири для доньки позивачем. Зауважила, що квартиру, яку пропонував придбати позивач вона не мала змогу оглянути, оскільки позивач їй в цьому відмовив.

Свідок ОСОБА_2 суду показала, що є матір`ю позивача та придбала квартиру разом із своїм чоловіком з метою проживати в ній. Потім вирішила подарувати квартиру синові, оскільки власного житла він не мав. На проведення ремонту у квартирі кошти надавала вона.

Свідок ОСОБА_4 суду показала, що є сусідкою матері позивача і спірну квартиру ОСОБА_2 придбала для свого проживання, а потім подарувала синові.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суду показали, що сторони робили ремонт в квартирі разом.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що є донькою сторін, проживає з народження в квартирі АДРЕСА_1 . На даний час проживає в квартирі з мамою та не бажає проживати з батьком, оскільки він не цікавиться її життям. Бажає, щоб батько придбав однокімнатну квартиру, в якій вона буде мешкати з матір`ю. ремонт в квартирі проводився за рахунок батьків.

Заслухавши пояснення учасників справи, покази та пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1999 року до 22.11.2018. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, укладеного 25.01.2013 між ним та його матір`ю ОСОБА_7 , яка придбала квартиру у 2003 році.

Відповідач зареєстрована у зазначеній квартирі з 02.03.2004 та на даний час проживає в ній з неповнолітньою донькою.

Відповідач в квартирі не проживає, винаймає квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується договором (орнедне плата становить 7000 грн. щомісячно).

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 року.

За змістом положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР. Обмеження чи втручання у право власності є можливим лише з підстав, передбачених законом.

За змістом частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідач зареєстрована та проживає в квартирі з 02.03.2004 року, зі згоди матері позивача, яка на той час була власником квартири, та надала згоду на вселення відповідача як члена сім`ї її сина - позивача.

З 25.01.2013 позивач став власником квартири та відповідач набула право проживати в квартирі як член сім`ї власника.

Частиною першою статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Позивач на такі підстави виселення не посилається.

З аналізу вищевказаних норм випливає висновок про те, що особи, які були вселені до спірного житла, як члени сім`ї співвласника такого житла, згідно статті 157 ЖК Української РСР можуть бути виселені лише з підстав передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 635/6246/14-ц.

Щодо позовних вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою та припинення сервітуту, суд виходить з наступного.

За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Позивач вважає, що відповідач проживала в квартирі на підставі сервітуту, який припинений на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України.

Пунктом 4 частини 1 статті 406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітут.

Суд звертає увагу на те, що частина перша зазначеної статті містить перелік випадків, коли сервітут припиняється в безспірному порядку, а вже частиною другою цієї ж статті встановлено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Верховний Суд, неодноразово зазначав, що істотною обставиною є фактичне тривале непроживання особи у квартирі та наявність у неї іншого місяця проживання, тощо.

Відповідач постійно проживала у квартирі і на даний час проживає в ній з неповнолітньою донькою, яка не бажає проживати одна з позивачем, іншого житла позивач немає.

Позивачем суду не надані докази про існування іншої обставини, яка має істотне значення, на підставі якої сервітут може бути припинений.

За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі ст.ст. 64, 156 ЖК України, ст.ст. 405, 406 ЦК України, керуючись ст. 465 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення сервітуту на право користування житлом, усунення перешкод у користування квартирою шляхом зняття з реєстрації та позбавлення права користування квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його складення, шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду.

Рішення буде складено 15.07.2019

Суддя Кіровського Н. Б. Варакіна

районного суду

м.Кіровограда