ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року

м. Харків

справа № 621/2389/16-ц

провадження № 22-ц/818/338/19

категорія: житлові

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

третя особа - служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 03 серпня 2017 року у складі судді Бібік О.В., -

в с т а н о в и в:

01 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути, як власнику, перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , шляхом:

-виселення з неї відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

-інших осіб, які проживають там з їхнього дозволу чи згоди, або без такої згоди;

-звільнення з будинку від їхніх речей та майна;

-одночасним вселенням його, ОСОБА_1 , до цього будинку.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що йому на праві власності належить земельна ділянка за кадастровим номером № № НОМЕР_1 , площею 0,25000 га та розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

В цьому будинку проживають відповідачі, з якими у нього не було жодних усних або письмових домовленостей або правочинів, які б давали їм право на проживання.

Проживання відповідачів в належному йому на праві власності будинку, перешкоджає йому володіти і вільно користуватися цим житлом, чим порушуються його права власності.

Вказує, що проживання відповідачів у належному йому на праві власності будинку створює йому незручності та може привести в майбутньому до матеріальних збитків у зв`язку з накопиченням відповідачами боргів за користування комунальними послугами та можливим відключенням в подальшому житлового будинку від мережі постачання комунальних послуг.

За клопотанням позивача суд витребував з Борівської сільської ради Зміївського району інформацію про осіб, які зареєстровані та фактично проживають в спірному будинку, на яких нараховується плата за комунальні послуги.

22.02.2017 року голова Борівської сільської ради надав суду письмову відповідь на запит, повідомивши, що в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровано згідно запису в погосподарській книзі 8 (вісім) осіб, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Також у цьому листі голова сільради повідомив, що сільрада не володіє інформацією про склад осіб, які фактично проживають за вказаною адресою та на кого нараховується плата за житло та комунальні послуги. (а.с.38).

26 травня 2017 року ОСОБА_1 подав до суду уточнену позовну заяву від 24.05.2017р., в якій, з підстав викладених у первісній позовній заяві, просив задовольнити лише одну позову вимогу - вселити його до належного йому на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 .

30травня 2017 року до суду надійшло клопотання відповідача ОСОБА_3 про

залучення до справи Служби у справах дітей Зміївської РДА та органу опіки і піклування Борівської сільської ради Зміївського району у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, з метою захисту інтересів її неповнолітніх дітей, яких у неї восьмеро, в тому числі:

-ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

-ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

-ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

-ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

-ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_5 ,

-ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_6 ,

які зареєстровані в спірному житловому будинку, а також ще двох її неповнолітніх дітей - ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_8 року, які зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 . (а.с.65073)

В цей же день, 30 травня 2017 року від ОСОБА_3 до суду надійшло письмове заперечення на позов ОСОБА_1 , в якому вона просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 18.01.2010 року у цивільній справі № 2-86/2010 про відмову у задоволенні позову ОСОБА_13 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном, зняття з реєстраційного обліку та про виселення колишніх власників будинку АДРЕСА_1 , а також на положення частини 3 ст.61 ЦПК України, вказуючи, що задоволення позову буде суперечити чинному законодавству України.

В подальшому від позивача ОСОБА_1 , відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та залучених судом у якості третьої особи Служби у справах дітей Зміївської РДА надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 03 серпня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. При цьому суд у якості підстави для відмови у задоволенні позову вважав ненадання позивачем належних доказів, які б підтвердили ту обставину, на яку він посилається як підставу своїх вимог, що він у передбаченому законом порядку набув права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в яке просив його вселити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить скасувати заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 3 серпня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована посилання на те, що районний суд безпідставно вважав недоведеним у нього права власності будинку АДРЕСА_1 з мотивів того, що перехід права власності на спірне нерухоме майно на думку суду було проведено не у відповідності з умовами укладеного між сторонами іпотечного договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: без вчинення відповідного виконавчого напису нотаріуса.

ОСОБА_1 стверджує, що суд першої інстанції не врахував того, що звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя є двома різними та незалежними способами задоволення вимог іпотеко держателя, а обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Він за власним вибором обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття права власності на житловий будинок та земельну ділянку на підставі іпотечного договору.

Судом першої інстанції не були взяті до уваги належні та допустимі докази виникнення у нього права власності на спірне нерухоме майно, а саме Інформаційних довідок з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.10.2016 року.

Також ОСОБА_1 вказує, що під час розгляду справи між учасниками справи не виникав спір щодо правомірності набуття ним прав власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку.

Факт належності йому на праві власності спірним нерухомим майном, підтверджено доказами, які були надані разом з позовною заявою, а саме копія договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 29 червня 2017 року, копія договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 17 червня 2016 року та дві копії Інформаційних довідок з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.10.2016 року.

Отже не дослідження судом першої інстанції обставин переходу до нього права власності на спірне нерухоме майно, відомості про що було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є неповноту розгляду справи судом першої інстанції.

До апеляційної скарги додано фотокопії вимоги ОСОБА_1 від 11 серпня 2016 року про усунення порушення виконання зобов`язання з повернення боргу за договором позики, фотокопії опису вкладення в цінний лист на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , квитанції на оплату послуг поштового зв`язку на відправлення цінного листа на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,фотокопії двох рекомендованих листів, направлених на листів ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , фотокопії двох цінних листів , направлених на листів ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідачі та третя особа відзив на апеляційну скаргу не подавали, незважаючи на неодноразові пропозиції, направлені на адресу відповідачів, надати письмово відзив на апеляційну скаргу з викладенням своїх доводів.

З метою забезпечення повноти, всебічності та об`єктивності апеляційного перегляду оскарженого позивачем судового рішення, колегією суддів у відповідності до частини 5 статі 279 ЦПК України призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні з викликом учасників.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, письмових пояснень щодо причин неявки та про відношення до апеляційної скарги і рішення суду першої інстанції не надали,.

Зважуючи на викладене, враховуючи положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. ст. 43, 371, 372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу за відсутністю учасників справи.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, а сторонами не заперечується, що 26 червня 2007 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_13 укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. за реєстровим номером 2876 ( а.с. 3-5).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладено в забезпечення виконання зобов`язань, які виникли у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором позики, з обумовленим в договорі позики розміром боргу 13000,00 доларів США.

17 червня 2016 року між ОСОБА_13 ( Первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_1 ( Новий іпотекодержатель) укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя), посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Широковою 26.06.2007 р. за реєстровим номером 2876, який посвідчено 17 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 876. ( а.с. 62).

Згідно з Інформаційних довідок з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.10.2016 року право власності на земельну ділянку в селі Водяне Зміївського району Харківської в області , а також розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 ( а.с. 5-7).

Згідно довідки Борівської сільської ради Зміївського району Харківської області від 17.03.2017 членами сім`ї ОСОБА_3 , яка зареєстрована АДРЕСА_1 , є: чоловік ОСОБА_2 (відповідач), син ОСОБА_4 , син - ОСОБА_5 , син- ОСОБА_6 , син- ОСОБА_7 , син - ОСОБА_8 , дочка - ОСОБА_14 . ( а.с. 80)

Рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовував посиланням на те, що надані позивачем до5кази, зокрема Інформаційні довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.10.2016 року не є належними письмовими доказами, що посвідчують право власності позивача на житловий будинок, оскільки перехід права власності не відповідає умовам договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26.06.2007 р.

Колегія суддів не може погодитися з такими мотивами ухвалення рішенням про відмову у задоволенні позову у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Згідно статті 57 ЦПК України ( в редакції цього Кодексу на час вирішення справи) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 на підтвердження тієї обставини, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою, розташованими по АДРЕСА_1 , надано:

- копію укладеного 2 червня 2006 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (іпотекодавці) та ОСОБА_13 (іпотекодержателем) договору про задоволення вимог іпотекодержателя ОСОБА_13 за рахунок будинку і земельної ділянки як засобу забезпечення виконання іпотекодавцями виконання зобов`язання за договором позики у розмірі 13000 доларів (а.с.3-4);

- копію укладеного 17 червня 2016 року між ОСОБА_13 і ОСОБА_1 договору відступлення права вимоги за Іпотечним договором (договором від 02.06.2016р. про задоволення вимог іпотекодержателя), посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Анохіною В.М. (а.с.62);

- Інформаційними довідками з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.10.2016 року право власності на земельну ділянку в селі Водяне Зміївського району Харківської в області, а також розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 ( а.с. 5-7).

Згідно статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст.182 ЦК України. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Отже позивачем ОСОБА_1 були надані до суду першої інстанції письмові докази на підтвердження його доводів про наявність у нього права власності на будинок по АДРЕСА_1 в який він просить його вселити.

Достовірність зазначеної в цих письмових доказах інформації учасниками справи та судом не піддана сумніву, а відповідачами не надано доказів, які б свідчили про визнання недійсними правочинів, на підставі яких ОСОБА_1 набув право власності на зазначене ним у позовній заяві нерухоме майно.

За таких обставин суд першої інстанції помилково зробив висновок про недоведеність позивачем ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, в який просить його вселити.

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 в тій частині, що суд першої інстанції, ухвалюючи 03 серпня 2017 року рішення про відмову у задоволенні позову, зробив помилкові висновки про недоведеність ним наявності у нього права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Аналіз матеріалів справи, в тому числі і змісту заяв, клопотань та письмових заперечень відповідача ОСОБА_3 на позов ОСОБА_1 , свідчить також і про наявність порушень права власності ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, на якій він розташований, з боку відповідачів (принаймі, з боку ОСОБА_3 ), оскільки після втрати права власності на вказане нерухоме майно на підставі правочинів, правомірність яких ними не оспорена і не спростована судовим рішенням, вони продовжують володіти і користуватися нерухомим майном, яке належить ОСОБА_1 , не маючи на це правових підстав (договору найму, договору оренди, тощо)..

Щодо захисту прав власності і обраного ОСОБА_1 способу захисту порушеного права, колегія суддів зважує на таке.

Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

Дійсно, як вказував ОСОБА_1 , статтею 383 ЦК України і статтею 150 ЖК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Особа на власний розсуд розпоряджається передбаченим законом переліком способі захисту порушеного права. (ст.ст.15, 16 ЦК).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ст.ст.10, 27, 60 ЦПК України в редакції на час розгляду справи в суді першої інстанції, ст.ст.12,43 чинного ЦПК ).

Колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_1 в частині порушення відповідачами його права власності на нерухоме майно (житловий будинок і земельну ділянку) , розташовані по АДРЕСА_1 .

Дійсно, право власності ОСОБА_1 порушуються відповідачами, він має право на безперешкодний доступ до належного йому на праві власності нерухомого майна, однак обраний ним спосіб захисту і обсяг доказів, наданих з метою доведення законності та обґрунтованості саме такого способу захисту, не свідчать про наявність передбачених законом підстав для задоволення такого позову.

Захист права власності гарантується Конституцією України та його захист передбачено нормами ЦК, ЖК та іншими нормативними актами.

Разом з тим, право власності не є абсолютним, має певні обмеження і його захист має здійснюватися лише в передбаченому законом порядку і підставах.

ОСОБА_1 просив суд вселити в житловий будинок АДРЕСА_1 , посилаючись на докази набуття права власності на цей будинок, на зміст ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України, які передбачають різні способи реалізації права власності на житловий будинок, в тому числі і право проживання в ньому власника членів його сім`ї або інших осіб (визначених власником) та вказуючи про перешкоди йому в реалізації цього права з боку відповідачів, які цю обставину (незгоду з його вселенням) не заперечують.

Однак позивачем не доведено, що його вселення в житловий будинок, в якому проживають відповідачі та 6 (шестеро) їх неповнолітніх дітей, без попереднього вирішення у передбаченому законом порядку питання про їх виселення, є саме тим способом, який усуне перешкоду в здійсненні ним права власності.

Характер спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань за умовами укладеного із ОСОБА_13 договору від 26.07.2007 року, навпаки свідчать не тільки про неефективність обраного позивачем способу захисту та неусунення перешкод в їх реалізації, але й про їх загострення та створення умов для вчинення більш тяжкого правопорушення.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову задоволенні позову з інших підстав.

Враховуючи, що вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення судові витрати, у відповідності до вимог ст. 141, п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 03 серпня 2017 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та вселення, з інших підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 липня 2019 року.

Головуючий П.В. Кісь

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина