Справа № 463/3724/18
Провадження № 2/463/356/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судового засідання: Коник О.Б.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представників відповідачів: Шпака В.В.,

Піхоцької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування витягу з Державного реєстру правочинів, визнання права спільної сумісної власності, зобов`язання до вчинення дій, -

встановив:

позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом про визнання незаконною ухвали Львівської міської ради №1267 від 15 листопада 2007 року в частині приватизації способом викупу підвалу площею 20,6 кв.м. на АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1966 від 20 лютого 2008 року; скасування ухвали Львівської міської ради № 1267 від 15 листопада 2007 року в частині приватизації способом викупу підвалу площею 20,6 кв.м. на АДРЕСА_1 ОСОБА_5 Л ОСОБА_6 , витягу з Державного реєстру правочинів № 5470262 від 20 лютого 2008 року; визнання за всіма співвласниками житлових квартир будинку АДРЕСА_1 права спільної сумісної власності на приміщення за номером IV та V будинку площею 20,6 кв.м.; зобов`язання власників квартири АДРЕСА_2 за власні кошти привести приміщення за номером IV та V до попереднього стану згідно з а. 141 інвентаризаційної справи будинку, а також стягнення судового збору.

Позивачі позовні вимоги мотивують тим, що будинок на АДРЕСА_1 1937 року забудови, чотирьохповерховий, в якому одинадцять житлових квартир у приватній власності та в підвальному приміщенні знаходиться нежитлове приміщення скульптурна майстерня. Декілька років тому співвласники будинку перед входом у підвальне приміщення номер V встановили дерев`яні двері з метою захисту підвальних приміщень від періодичних крадіжок. Разом з тим, у лютому 2018 року позивачі дізналися, що у приміщенні номер V вимурувана стіна, на якій встановлені металеві двері. З відповіді на запит в ОКП ЛОР БТІ та ЕО позивачі дізналися, що підвальні приміщення номер ІV та V, площею 20,6 кв.м викуплені відповідачем ОСОБА_3 , а також отримали копії інвентаризаційної справи будинку, зокрема а.с. 4, 6, 77, 116, 140, 141, 146, 147, 150, 156, 157, 158, 164, 165. Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради позивачам скеровані копії наступних документів: договору купівлі-продажу № 1966 від 20 лютого 2008 року, витягу з державного реєстру правочинів №5470262 від 20 лютого 2008 року, технічного паспорта від 16 лютого 2007 року інвентарний номер 830, ухвали Львівської міської ради №1267 від 15 листопада 2007 року з додатком п. 65, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 грудня 2007 року № 17098222, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 лютого 2007 року № 13598400.

Вищевказані документи підтверджують те, що приміщення номер ІV та V не є житловими, а підвальні коридори неізольовані, тобто допоміжні, через які співвласники будинку мали доступ до своїх підвалів, каналізаційного колектора будинку, загально будинкового лічильника та запірного вентиля центрального теплопостачання будинку, в цих приміщеннях також знаходиться технічне обладнання будинку теплотраса центрального опалення будинку ЛМКП «Львівтеплоенерго». Власники квартири АДРЕСА_1 самовільно захопили ще частину приміщення номер V у вигляді смуги, чим позбавили співвласників будинку доступу до теплотраси центрального опалення будинку, каналізаційного колектора будинку, тобто позбавили права вільно користуватися спільним майном, на момент прийняття будинку в експлуатацію приміщення номер ІV було житловим, а приміщення номер V - коридором.

Всупереч вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», рішенням Конституційного Суду України та Конституції України Львівська міська рада ухвалою № 1267 від 15 листопада 2007 року згідно з додатком п. 65 незаконно позбавила позивачів права спільної сумісної власності на приміщення номер ІV та V будинку, надавши ОСОБА_3 право викупу цих приміщень. Також зазначають, що витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13598400 від 16 лютого 2007 року, втратив чинність, оскільки житлові квартири вже перебували у приватній власності, а не власності Територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради. З урахуванням наведеного просили позов задовольнити.

Матеріали позовної заяви надійшли до суду 25 червня 2018 року.

Ухвалою суду від 26 червня 2018 року позовна заява була залишена без руху у зв`язку з необхідністю позивачу ОСОБА_2 представити суду квитанцію про сплату судового збору в розмірі 3524 гривень, а позивачу ОСОБА_1 - квитанцію про сплату судового збору в розмірі 4228,8 гривень або вказати підстави звільнення від сплати судового збору з представленням доказів такого звільнення.

12 липня 2018 року, після усунення позивачем ОСОБА_1 недоліків, допущених ним при зверненні до суду з позовом, судом відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Гриник І.Ю. про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування витягу з Державного реєстру правочинів, визнання права спільної сумісної власності, зобов`язання до вчинення дій.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Гриник І.Ю. про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування витягу з Державного реєстру правочинів, визнання права спільної сумісної власності, зобов`язання до вчинення дій повернуто позивачу у зв`язку з не усуненням позивачем ОСОБА_2 недоліків, допущених при поданні позову.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 29 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 12 липня 2018 року в частині повернення позовної заяви ОСОБА_2 скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дві позовні вимоги є пов`язаними між собою, а саме: визнання незаконною ухвали Львівської міської ради № 1267 від 15 листопада 2007 року в частині приватизації способом викупу підвалу площею 20,6 кв.м. на АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , та скасування ухвали Львівської міської ради №1267 від 15 листопада 2007 року в частині приватизації способом викупу підвалу площею 20,6 кв.м. на АДРЕСА_1 ОСОБА_5 Л ОСОБА_6 , витягу з Державного реєстру правочинів №5470262 від 20 лютого 2008 року, а відтак судовий збір за їх подання повинен бути сплаченим, як за одну вимогу немайнового характеру, за інші позовні вимоги судовий збір сплачується за кожну окремо, тобто становить 704,8 гривень х5 = 3 524 гривень. Оскільки при зверненні до суду з позовом позивачем ОСОБА_2 було сплачено лише 704,8 гривень судового збору, відтак остання повинна доплатити 2 819,2 гривень (3524-704,8 грн. = 2819,2 гривень).

Справа надійшла до Личаківського районного суду м. Львова 27 вересня 2018 року.

Виходячи з наведеного вище, ухвалою суду від 28 вересня 2018 року матеріали позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Гриник І.Ю. про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування витягу з Державного реєстру правочинів, визнання права спільної сумісної власності, зобов`язання до вчинення дій залишено без руху та повідомлено ОСОБА_2 про необхідність виправити недоліки позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання ухвали, а саме: представити суду оригінал квитанції про сплату судового збору в розмірі 2819,2 гривень або вказати підстави звільнення від сплати судового збору, або підстави для відстрочення сплати судового збору, з представленням доказів такого звільнення або відстрочення.

23 жовтня 2018 року позивачем ОСОБА_2 на виконання вимог ухвали суду від 28 вересня 2018 року представлено суду квитанцію про сплату судового збору в розмірі 2819,2 гривень, відтак такою усунуто недоліки, допущені при зверненні до суду з позовом.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Гриник Іван Юрійович про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування витягу з Державного реєстру правочинів, визнання права спільної сумісної власності, зобов`язання до вчинення дій.

4 вересня 2018 року відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позов ОСОБА_1 , відповідно до якого просила в задоволені позову відмовити, оскільки позивач ОСОБА_1 не представив доказів, що є власником квартири АДРЕСА_3 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості, які б підтверджували даний факт відсутні. Крім того, позивачем не представлено доказів, що спірні приміщення на момент вчинення оспорюваного договору не мали статусу нежитлових, а також не надано доказів, що приміщення під літ. ІV було житловим, а приміщення під літ. V не могло мати окремого цільового призначення ніж коридор, а тому було допоміжним. Окрім цього зазначає, що квартира позивача не підключена до системи центрального теплопостачання. Вказує, що володіє та користується спірними приміщеннями з травня 2007 року, отримала їх в оренду на підставі укладеного з Управлінням комунальної власності договору оренди від 18 травня 2007 року. Оспорюваний договір було укладено в процесі приватизації комунального майна, який мав публічний характер. Обставини щодо придбання спірних приміщень були достеменно відомі позивачу, який неодноразово оскаржував дії ОСОБА_3 щодо виконання ремонту у спірних приміщеннях, що підтверджується актами проведених перевірок від 21 грудня 2009 року та від 23 жовтня 2009 року, у зв`язку з чим просила застосувати строки позовної давності при вирішенні даного спору.

2 листопада 2018 року позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив відповідача ОСОБА_3 в якому вказує, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за спільні кошти позивачів, а тому він має права на звернення з позовом до суду. Спірні приміщення завжди були коридорами, неізольованими приміщеннями, в яких знаходились інженерні комунікації для забезпечення експлуатації будинку, зокрема теплотраса центрального опалення будинку ЛМКП «Львівтеплоенерго», а не квартири № АДРЕСА_4 та каналізаційний колектор, до якого немає доступу. Зазначає, що не знав про придбання відповідачем спірних приміщень, крім того, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності не поширюється.

В підготовчому засіданні 13 листопада 2018 року представником відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Піхоцькою Л.В. подано відзив на позов, відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити з наступних підстав. При укладенні спірного договору сторонами дотримано вимог до правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Позивачі не посилаються на жодну з підстав визначених в ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним. Позивачами не надано доказів порушення їхніх прав оспорюваним договором. Спірні приміщення мали статус нежитлових, вони не використовувались для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців і виступали самостійним об`єктом нерухомого майна. Факт віднесення таких приміщень до нежитлових підтверджується технічним паспортом від 16 лютого 2007 року за № 830.

28 листопада 2018 року відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позов ОСОБА_2 , відповідно до якого в задоволені позову просила відмовити з наступних підстав. Вважає, що права позивача не порушені, не представлено доказів, що позивач є співвласником будинку АДРЕСА_1 , а також не представлено доказів, що спірні приміщення були житловими та допоміжними. Сам по собі факт проведення комунікацій через приміщення багатоквартирного житлового будинку не перешкоджає використанню таких приміщень за їх цільовим призначенням та не є безумовним підтвердженням статусу таких приміщень як допоміжних. За весь час користування спірними приміщеннями ні разу не виникало необхідності доступу до проведених комунікацій у вказаних приміщеннях. Крім того, просила застосувати строк позовної давності.

4 грудня 2019 року позивачем ОСОБА_2 подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідачів 3 876,4 гривень судового збору.

13 грудня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

3 січня 2019 року відповідач ОСОБА_4 подав заяву, відповідно до якої просив розгляд справи проводити у його відсутності та відмовити у задоволені позову, оскільки ним не здійснювались будь-які перепланування спірних приміщень та він не є власником таких, а крім того не був стороною договору оренди зазначених приміщень. Вказав, що не уповноважував позивачів на представлення його інтересів щодо визнання права власності на спірні приміщення за всіма співвласниками житлових квартир в будинку АДРЕСА_1 . Також вважає, що позивачами пропущено строк позовної давності на звернення до суду.

5 лютого 2019 року в судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 подано відповіді на відзиви відповідачів Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_3 , які були прийняті судом.

Відповідно до вказаних відзивів позивач просив позов задовольнити та не погоджується із запереченнями зазначених відповідачів викладених у відзивах з наступних підстав. Вважає, що у відзиві Управління комунальної власності наведено перелік законодавчих актів без жодної конкретики. Спірні приміщення мали статус підвальних і допоміжних про що свідчить порядок їх передачі в оренду відповідачу ОСОБА_3 , а тому вони повинні були бути безоплатно передані у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир.

Щодо відзиву ОСОБА_7 , то позивач ОСОБА_1 , зазначає, що ОСОБА_2 має право на звернення з позовом, оскільки є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджує договір міни. Крім того, в ряді справ, що перебували на розгляді в Галицькому, Шевченківському та Личаківському районних судах м. Львова позивачі були визнані власниками зазначеної квартири, а тому на думку позивача ОСОБА_1 вказана обставина не підлягає доказуванню. Вважає, що позивачі як власники квартири в будинку є співвласниками допоміжних приміщень. Визнає факт відсутності потреби доступу до спірних приміщень з 2007 року, однак вважає, що у випадку потреби такий доступ повинен бути до комунікацій. Вказує, що жодних актів перевірок йому не надавалось, як і не отримувались відповіді з ІДАБК, що стосуються спірних приміщень. Крім того, вказує, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності, так як такий не пропущено ОСОБА_2 , оскільки остання не проживала в квартирі, яка їй належала та з дати коли довідалась про порушене право не пройшло три роки.

В судовому засіданні 1 лютого 2019 року з числа третіх осіб було виключено приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гриника І.Ю. у зв`язку з припинення нотаріальної діяльності з 1 березня 2014 року.

20 лютого 2019 року представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Шпаком В.В. подано заперечення на відповіді на відзив, відповідно до якого в задоволені позову просив відмовити з наступних підстав. Вважає, що стороною позивача належним чином не підтверджено право власності на квартиру в будинку на АДРЕСА_1 . Спірні приміщення чітко визначені з 2006 року як нежитлові, а тому оскаржуване рішення та договір прийнято та укладено у відповідності до вимог законодавства. Зазначає, що позивачам з листа ІДАБК у Львівській області від 25 грудня 2009 року було відомо про перепланування квартири АДРЕСА_2 , а тому позивачі довідались про можливе порушене право ще у 2009 році, а тому ними пропущено строк позовної давності.

29 березня 2019 року позивачем ОСОБА_1 подано клопотання про постановлення окремої ухвали щодо незаконного заволодіння приміщеннями ІV та V на АДРЕСА_1 Львові.

12 квітня 2019 року ухвалою суду витребувано з ОКП ЛОР БТІ та ЕО для огляду матеріали інвентаризаційної справи на будинок на АДРЕСА_1 , зокрема в частині підвальних приміщень.

25 квітня 2019 року на адресу суду з ОКП ЛОР БТІ та ЕО надійшли матеріали інвентаризаційної справи на будинок на АДРЕСА_1 та матеріали реєстраційної справи на приміщення ІV та V у вказаному будинку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , який одночасно є представником позивача ОСОБА_2 позов підтримав з мотивів викладених в ньому та відповідях на відзиви. Вважає понесену суму витрат відповідача ОСОБА_3 на правничу допомогу не співмірною. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_8 проти позову заперечив, пояснення надав аналогічні викладеним у відзиві та запереченнях, просив в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Піхоцька Л.В. проти позову заперечила з мотивів викладених з у відзиві, просила в задоволені позову відмовити.

Представник відповідача Львівської міської ради Попович Я.Д. в судовому засіданні 23 травня 2019 року проти позову заперечив, вважає, що оскаржувану ухвалу прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства. Просив в задоволені позову відмовити.

Представник відповідача Львівської міської ради в судове засідання 25 липня 2019 року, будучи належним чином повідомленим про час і місце його проведення не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

За таких обставин суд вважає за можливе провести судовий розгляд у відсутності представника Львівської міської ради, відносно чого інші учасники справи не заперечили.

Заслухавши вступні слова учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи на будинок на АДРЕСА_1 , матеріали реєстраційної справи на приміщення ІV та Vа в будинку АДРЕСА_1 , вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 , що стверджується копією договору міні квартир від 16 жовтня 2000 року.

29 грудня 2006 року Личаківська районна адміністрації Львівської міської ради прийняла розпорядження № 2366 «Про надання нежитлових приміщень в оренду під господарські потреби на АДРЕСА_1 », відповідно до якого ОСОБА_3 надано в оренду підвальні приміщення під інд. IV пл. 14,2 кв.м., інд. АДРЕСА_5 для господарських потреб терміном на три роки.

В журналах внутрішніх обмірів і підрахунків площ приміщень станом на 1959 рік, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи на будинок на АДРЕСА_1 приміщення з індексом IV, V позначені як службові. Матеріали інвентаризаційної справи не містять будь-яких інших первинних правовстановлюючих документів, щодо зміни статусу вказаних приміщень.

Крім того, матеріали інвентаризаційної справи на будинок на АДРЕСА_1 містить витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 13598546 від 16 лютого 2007 року наданий Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради для укладення договору оренди на нежитлові приміщення в підвалі ІV/14,9 кв.м.; V/5,7 кв.м., загальною площею 20,6 кв.м.

18 травня 2007 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_3 укладено договір оренди № Л-5332-7 приміщень, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 20,6 кв.м. з індексом приміщень IV, Vа, відповідно до технічного паспорта ОКП ЛОР БТІ та ЕО від 16 лютого 2007 року.

15 листопада 2007 року Львівська міська рада прийняла Ухвалу № 1267 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу», пунктом 65 якої затверджено підвал площею 20,6 кв.м. як такий, що підлягає приватизації шляхом викупу ОСОБА_3 .

В матеріалах інвентаризаційної справи на будинок на АДРЕСА_1 міститься витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 17098222 від 18 грудня 2007 року наданий Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради для відчуження нежитлових приміщень в підвалі з індексом приміщень IV, Vа, відповідно.

20 лютого 2008 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_3 було укладено договір № 1966 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу, а саме нежитлових приміщень загальною площею 20,6 кв.м. позначених в технічному паспорті складеному 16 лютого 2007 року ОКП ЛОР БТІ та ЕО номерами IV, Vа.

З наявного в матеріалах реєстраційної справи на приміщення ІV та Vа в будинку АДРЕСА_1 вбачається, що такі позначені як нежитлові.

За змістом частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Конституційний Суду України у своєму рішенні від 2 березня 2004 року № 4 визначив, що положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Статтею першою Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), а нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у багатоквартирних житлових будинках можуть розміщуватись як допоміжні приміщення, так і інші приміщення, які не є допоміжними, а є нежитловими приміщеннями, призначеними для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин не віднесених до житлового фонду (частина третя статті 4 ЖК України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності у останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку, призначених для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, які віднесені до житлового фонду, і нежилих приміщень, призначених для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, що є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин, не віднесених до житлового фонду, необхідно виходити як з місця їх розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема, способу і порядку їх використання.

Оскільки, під час судового розгляду встановлено, що спірні приміщення, з первинних даних щодо таких, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи, мали статус нежитлових, а тому могли бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин і в результаті приватизації квартир в будинку на АДРЕСА_1 власники приватизованих квартир не набули права спільної сумісної власності на спірні приміщення.

Згідно з ч. 1, 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що ухвала Львівської міської ради № 1267 від 15 листопада 2007 року в частині приватизації способом викупу підвального приміщення на АДРЕСА_1 ОСОБА_5 Л ОСОБА_6 прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства. На підставі вказаної ухвали укладено спірний договір купівлі-продажу, зареєстровано такий в Державному реєстрі правочинів, що стверджується витягом правочинів № 5470262 від 20 лютого 2008 року та в подальшому відповідачем ОСОБА_7 зареєстровано право власності на спірні приміщення, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18269242 від 27 березня 2008 року, який міститься в матеріалах реєстраційної справи.

У зв`язку з наведеним відсутні підстави для скасування зазначеної вище ухвали, договору та витяту з Державного реєстру правочинів № 5470262 від 20 лютого 2008 року.

Стаття 41 Конституції України визначає, що право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 року (Закону № 475/97- ВР), визначено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, які передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Враховуючи наведені норми законодавства, а також відсутність підстав для скасування за відповідачем ОСОБА_7 права власності на приміщення площею 20,6 кв.м. позначених в технічному паспорті складеному 16 лютого 2007 року ОКП ЛОР БТІ та ЕО номерами IV, Vа, а також беручи до уваги правовий статус спірних приміщень, а тому відсутні підстави визнавати за всіма співвласниками житлових приміщень квартир будинку АДРЕСА_1 права власності на спірні приміщення, а також зобов`язувати власників квартири АДРЕСА_2 за власні кошти привести спірні приміщення до попереднього стану.

Крім того, окремо слід зазначити, що позивач ОСОБА_1 не представив жодного доказу, що він є співвласником чи користувачем квартири АДРЕСА_3 , як і не представив документів, що ОСОБА_2 є його дружиною, щоб суд міг вважати вказану квартиру спільною сумісною власністю. У зв`язку з чим суд не може встановити факт порушення відповідачами прав чи інтересів ОСОБА_1 , що може бути самостійною підставою для відмови в позові вказаному позивачу.

Окрім того, позивачами не представлено жодного доказу порушення їх прав чи інтересів відповідачем ОСОБА_4 , що також слугує самостійною підставою для відмови в задоволені позовних вимог до вказаного відповідача.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у процесуальних документах доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до переконання, що в задоволені позову слід відмовити.

Щодо клопотання позивача ОСОБА_1 відносно постановлення окремої ухвали, то таке не підлягає до задоволення, оскільки судом під час розгляду справи не встановлено порушень набутять відповідачем ОСОБА_7 спірних приміщень.

Крім того, суд відхиляє клопотання відповідачів ОСОБА_7 і ОСОБА_4 про застосування строків позовної давності як підставу для відмови в задоволені позовних вимог, так як суд прийшов до висновку, що в задоволені позову слід відмовити по суті заявлених вимог.

При цьому у відповідності до ст. 141 ЦПК України суд повинен вирішити питання судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що судові витрати сторін складаються з судового збору (сторони позивача, які не підлягають до відшкодування, оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову) та витрат на професійну правничу допомогу відповідача ОСОБА_7 .

Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу ОСОБА_7 понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує обґрунтування розміру таких витрат і їх пропорційність до предмета спору, враховує ціну позову, значення справи для сторін, а також керуючись принципом пропорційності, суд вважає, що до відшкодування підлягають витрати в розмірі 6 000 гривень, з підтверджено понесених 10 000 гривень, які в рівних частках слід покласти на позивачів. А тому з позивача ОСОБА_2 в користь відповідача ОСОБА_7 слід стягнути 3 000 гривень, а 3 000 гривень слід компенсувати у відповідності до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України за рахунок держави, оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судових витрат на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»

Керуючись ст.ст. 141, 265, 273, 274 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

в задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування витягу з Державного реєстру правочинів, визнання права спільної сумісної власності, зобов`язання до вчинення дій відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 3 000 (три тисячі) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Компенсувати за рахунок держави ОСОБА_3 3 000 (три тисячі) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивачі: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідачі: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_7 , паспорт серії НОМЕР_4 .

Львівська міська рада, місцезнаходження: 79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України04055896.

Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, місцезнаходження: 79008, м. Львів, пл. Площа Галицька, 15, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України25558625.

Суддя: Стрепко Н. Л.