Єдиний унікальний номер 236/2716/18 Номер провадження 22-ц/804/591/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Санікової О.С., Агєєва О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 листопада 2018 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Саржевської І.В. в місті Лимані Донецької області, повний текст судового рішення складений 22 листопада 2018 року, у справі номер 236/2716/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року до Краснолиманського міського суду Донецької звернулась ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 10 лютого 1986 року по 17 липня 2017 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця».

17 липня 2017 року наказом ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» №1611-ос ОСОБА_1 звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату.

При звільненні з позивачем не проведено розрахунків, тому ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 4855,95 грн., заробітну плату за час вимушеного простою у розмірі 15486,68 грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 16664,96 грн., вихідну допомогу в розмірі 8169,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 81409,92 грн., а всього 126586,51 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку - задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати (в тому числі: за час вимушеного простою, компенсацію за невикористані дні відпустки, вихідну допомогу) за березень - липень 2017 року в розмірі 36156,85 грн. без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ПАТ «Українська залізниця», подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 листопада 2019 року та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, не в повній мірі з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Щодо стягнення заборгованості по заробітної платі, зазначає, що нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією. Кадрові накази, особові справи, трудові книжки та інші документи знаходились в будівлях відокремленого підрозділу ПАТ «Українська залізниця», тому у відповідача відсутні первинні документи для нарахування та виплати заробітної плати. Після доступу уповноважених осіб до документів з'явиться можливість для проведення розрахунку.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем надано помилковий розрахунок компенсації невикористаних днів відпустки в кількості 64 календарних днів, оскільки згідно наказу про припинення трудового договору від 17.07.2017 року №1611-ос компенсації за невикористані дні відпустки підлягає 56 днів. Отже, до стягнення підлягає сума в розмірі 11541,04 грн., у т.ч. передбачені законом податки та збори, виходячи з середньоденного заробітку 206,09 грн. Внаслідок чого сума компенсації збільшена на 5123,92 грн.

Також, відповідно до наказу про припинення трудового договору від 17.07.2017 року №1611-ос днем звільнення є 17.07.2017 року, тобто при визначенні середньоденної заробітної плати враховується період березень - квітень 2017 року, вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку складає 6105,75 грн., стягнута судом першої інстанції сума завищена на 2063,25 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідач посилається відсутність вини через обставини непереборної сили.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Стасюк В.О. просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» - без задоволення.

Зазначає, що відсутність первинних документів не є підставою для ненарахування та невиплати позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові належить працедавцеві, а не на працівникові. Втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Вважає, що твердження відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції щодо стягнення заробітної плати за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_1 з 10.02.1986 року по 17.07.2017 року працювала в ПАТ «Українська залізниця». Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору від 17.07.2017 року №1611-ос ОСОБА_1 звільнена з посади інженера з охорони праці 1 категорії виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату 17.07.2017 року та з компенсацією за 56 днів відпустки (а.с. 10-12, 16).

Відповідно до наказу про встановлення простою від 17.03.2017 року №73/ОД встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, з 20.03.2017 року, з 0 год. 00 хв. (а.с. 14).

З розрахунків заробітної плати ОСОБА_1 нараховане до виплати: за березень 2017 року - 2707,99 грн., за квітень 2017 року - 3151,05 грн., за травень 2017 року - 3151,05 грн., за червень 2017 року - 3151,05 грн., за липень 2017 року - 21847,75 грн. (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 16664,96 грн. та вихідної допомоги - 8169,00 грн.) (а.с. 118-122).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по виплаті заробітної плати (в тому числі: за час вимушеного простою, компенсації за невикористані дні відпустки, вихідної допомоги) за березень - липень 2017 року в розмірі 36156,85 грн. та безпідставності вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Такий висновок суду першої інстанції не повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Доводи відповідача про припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а також виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, і як наслідок відсутністю доступу до первинних документів, та ухвалення рішення на підставі «розрахунків заробітної плати» та інших складених паперів, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі.

Крім того, згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі №243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку заслуговують на увагу.

Відповідно до наказу (розпорядженню) про припинення трудового договору від 17.07.2017 року №1611-ос ОСОБА_1 має бути виплачена компенсація за 56 днів невикористаної відпустки (а.с. 16).

Суд першої інстанції в рішенні правильно звернув увагу на ці обставини, проте, помилково стягнув на користь позивача компенсацію за 64 дня невикористаної відпустки без врахування передбачених законом податків та зборів.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до частин 2, 8 ст. 9 цього Закону, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Частиною 2 ст. 24 вказаного Закону визначено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Отже, при постановлення судового рішення має місце утримання з сум, що підлягають стягненню, а саме: Єдиного страхового внеску та військового збору, відповідно до чинного законодавства.

Виходячи з наведеного вище, сума компенсації за 56 днів невикористаної відпустки складає 14581,84 грн. з урахуванням передбачених законом податків та зборів, та саме ця сума має бути стягнута з відповідача на користь позивача.

Інші, приведені в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на правильність ухваленого рішення.

За таких обставин, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення для справі, що призвело до невірного стягнення суми компенсації за невикористану відпустку, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Крім того, згідно з ч. 13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Задовольняючі апеляційну скаргу частково, апеляційний суд, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 375,08 грн. за подання позовної заяви, виходячи з задоволеної частини позовних вимог (29,63%).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського суду Донецької області від 22 листопада 2018 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги та судового збору - змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП НОМЕР_1) заборгованість з виплати заробітної плати (в тому числі за час вимушеного простою та вихідної допомоги) за березень - липень 2017 року в розмірі 22928,59 грн. без утримання передбачених законом податків та зборів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП НОМЕР_1) компенсацію за невикористану відпустку кількістю 56 днів в розмірі 14581,84 грн. з утриманням передбачених законом податків та зборів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 375,08 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повний текст судового рішення складений 27 лютого 2019 року.

Суддя: