Ухвала

Іменем України

18 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 761/4283/16-ц

провадження № 61-49014ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 25 квітня 2015 року між нею та ОСОБА_5 укладений договір позики у вигляді боргової розписки, відповідно до якого відповідач отримала від неї у борг грошові кошти в сумі 15 000,00 дол. США, що на час передачі коштів складало 336 750,00 грн. Оскільки в позасудовому порядку відповідач проігнорувала її вимогу від 08 грудня 2015 року про повернення коштів, яку остання отримала 10 грудня 2015 року, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики у сумі 381 725,66 грн, 109 646,44 грн - проценти за договором на рівні облікової ставки НБУ та 970,00 грн - витрати, пов'язані з розглядом справи.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, який обґрунтувала тим, що ОСОБА_4 є її знайомою, яка мала на меті отримати у власність ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_1». Вона запропонувала ОСОБА_4 придбати повністю все обладнання, і залишити працювати у закладі всіх працівників. До оформлення передбачених законом документів, ОСОБА_4 передала їй грошові кошти у розмірі 15 000,00 дол. США, а вона в свою чергу склала розписку. Після цього були передані грошові кошти у присутності двох свідків, і вона повідомила персонал закладу, що керівником і власником закладу є ОСОБА_4 У подальшому ОСОБА_4 звернулась до неї з вимогою про повернення коштів, при цьому ухиляється, як від укладання договору купівлі-продажу, так і від повернення обладнання.

За таких обставин ОСОБА_5 просила визнати договір позики, який було укладено 25 квітня 2015 року між нею та ОСОБА_4 удаваним правочином; визнати, що 25 квітня 2015 року між ними був укладений договір купівлі-продажу обладнання для ресторану, що знаходиться за адресою: вул. Татарська, 27/4 у м. Києві за 15 000,00 дол. США, що еквівалентно 381 725,66 грн.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив із того, що позивач за первісним позовом не надала доказів того, що вказана розписка є саме договором позики, а позивач за зустрічним позовом не надала доказів укладення між сторонами договору купівлі-продажу обладнання для закладу харчування, зокрема не конкретизовано, яке саме обладнання, його вартість, не надано акт прийому-передачі цього обладнання.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 березня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики у сумі 381 725,66 грн, проценти за період із 25 квітня 2015 року по 05 липня 2016 року в сумі 100 957,20 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалюючи в цій частині нове рішення суд апеляційної інстанції виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини унаслідок передання грошових коштів у позику та з позичальника підлягає стягненню 381 725,66 грн суми боргу. При цьому суд вказав на те, що позичка та позика є паронімами (слова, досить близькі за звуковим складом і звучанням, але різні за значенням). Звичаєвою та поширеною є практика в суспільстві, під час якої кошти передаються в борг та при цьому складається розписка. Використання у розписці терміну «у позичку» може пояснюватися необізнаністю щодо цього дійсного значення терміну та просте його ототожнення із терміном «у позику».

Рух справи у суді касаційної інстанції

У грудні 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018року, у якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційної скарги та самостійно порахував облікову ставку НБУ. Судом проігноровані положення статті 827 ЦК України.

Позиція Верховного Суду

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим як зазначено у частині п'ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Такого висновку суд дійшов із огляду на таке.

Судом встановлено, що 25 квітня 2015 року ОСОБА_5 складена розписка, в якій вона зазначила про отримання в позичку від ОСОБА_4 коштів у розмірі 15 000,00 дол. США, що станом на день укладення розписки становить 336 750,00 грн, у присутності свідків: ОСОБА_7 та ОСОБА_8Зазначена розписка містить дату складання - 25 квітня 2015 року, підпис ОСОБА_5, а також наступні записи: «Передачу коштів засвідчую ОСОБА_7, передачу коштів засвідчую ОСОБА_8.» і підписи цих осіб.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову виходив із того, що письмова форма розписки внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти.

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов правильного висновку про укладення договору позики.

Твердження заявника про те, що у розписці вказано, що грошові кошти беруться у «позичку» а не «позику», а отже, відсутні зобов'язання щодо повернення коштів, є безпідставними, оскільки предметом договору позички є річ, визначена індивідуальними ознаками, а предметом договору позики - річ, яка визначена родовими ознаками, та грошові кошти. Отже, розписка від 25 квітня 2015 року не може бути договором позички, оскільки предметом такого договору не можуть бути грошові кошти.

Суд перевірив доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 рокувідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик