Справа № 159/2557/19
Провадження № 2/159/916/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2019 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді Лесика В.О.,

за участі секретаря Шокот С.Т.

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дубівської сільської ради Ковельського району, третя особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,-

в с т а н о в и в:

позивач, звернулась до суду з позовом до Дубівської сільської ради Ковельського району про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач покликається на наступні обставини: ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 . Спадкоємцями за законом після смерті остатнього є вона та їх син ОСОБА_4 .Вона прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_3 шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. До складу спадщини ввійшли всі права та обов`язки ОСОБА_3 , що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме: право власності на квартиру АДРЕСА_1 .16.07.1993 року згідно з розпорядженням (наказом) № 2 видано свідоцтво про право власності на житло. На підставі даного свідоцтва вказана квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_3 . Вказує, що дана квартира зареєстрована у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло. Однак, на момент приватизації квартири, у ній були зареєстровані та проживали, крім її чоловіка ОСОБА_3 , також вона та їх син ОСОБА_4 . Оскільки, позивач позбавлена можливості зареєструвати право власності на квартиру відповідно до вимог закону та позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом безпосередньо в нотаріальному органі, а тому вона звернулася до суду з даним позовом .

Позивач ОСОБА_1 та її представник у підготовче судове засідання не з`явилися, попередньо подали до суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності, заявлені вимоги підтримують повністю та просять їх задовольнити.

Представник відповідача Дубівської сільської ради Ковельського району будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в підготовче судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву, в якій просить справу слухати у їх відсутності, проти задоволення позову не заперечують.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в підготовче судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з нотаріально посвідченою письмовою заявою у якій прохає розглядати справу за її відсутності, не заперечує проти задоволення позову.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд, в силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 15.12.2006 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області, доводиться та обставина, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_3 .

З копії довідки від 07.08.2017 року № 35 вбачається, що позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_3 шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України ввійшли всі права та обов`язки ОСОБА_3 , що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме: право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Вищевказана квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

З копії свідоцтва про право власності на житло від 16.07.1993 року вбачається, що квартира за АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_3

Дана квартира зареєстрована у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло і записана у реєстрову книгу за № 7032, про що свідчить відмітка на свідоцтві про право власності на житло. Однак, на момент приватизації квартири, у ній були зареєстровані та проживали, крім чоловіка позивача ОСОБА_3 також позивач ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_3 .

Згідно з розпорядженням органу приватизації від 16.07.1993 року № 2 квартира АДРЕСА_1 передана в приватну спільну сумісну власність.

Таким чином, позивач позбавлена можливості зареєструвати право власності на квартиру відповідно до вимог закону та позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом безпосередньо в нотаріальному органі.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання, за станом на 16.07.1993 року (дата розпорядження органу приватизації про передачу спірної квартири у власність) визначались Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

За змістом ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється, серед іншого, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв. м. на сім`ю.

Як слідує з положень ст. 5. Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

За змістом ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) і організація продажу може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків) у власність громадян відповідно до ст. 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок). Це право засвідчується ліцензією, що видається в порядку, який встановлюється КМ України.

На час виникнення у позивача ОСОБА_1 права власності на 1/3 частку у спірній квартирі в порядку приватизації, право власності врегульовувалось положеннями Закону України «Про власність», що втратив чинність відповідно до Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27.04.2007 року.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у його редакції, чинній станом на 16.07.1993 року, громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 86 ЦК України (1963 року), який діяв на час приватизації спірної квартири, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

За змістом ст. 4 ЦК України у ред. 1963 року, що був чинним до 01.01.2004 року цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.

Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно - правових наслідків.

Передача житла у власність громадянам відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є одним із видів угод (правочином) у розумінні норм цивільного права, що не заборонені законом.

Положення ст. ст. 5, 6 ЦК України у ред. 1963 року, відповідно до яких цивільні права охороняються законом. При здійсненні прав і виконанні обов`язків громадяни і організації повинні додержувати законів, поважати правила соціалістичного співжиття і моральні принципи суспільства.

Захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, зокрема, шляхом, серед іншого, визнання цих прав.

За змістом ст. 41 ЦК України у ред. 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво - або багатосторонніми (договори).

Відповідно до положень ст. ст. 112, 113 ЦК України у ред. 1963 року, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

Таким чином, позивач та її син ОСОБА_4 поряд із ОСОБА_3 прийняли участь у приватизації спірної квартири та у власність позивача та у власність її сина ОСОБА_4 перейшла 1/3 її частка в порядку приватизації державного житлового фонду, оскільки позивач, її чоловік та їх син, як наймачі спірної квартири мали рівні права щодо користування нею та здобули рівні права при її приватизації у отриманні у приватну власність по 1/3 її частці кожен.

Тому, майнове право позивача - право власності на 1/3 частку спірної квартири, що було набуто 16.07.1993 року в порядку приватизації, порушене невключенням позивача та її сина ОСОБА_4 у оспорюване свідоцтво в якості співвласників.

Статтями 55, 57 Закону України «Про власність», чинного на час приватизації спірної квартири, визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно матеріалів приватизаційної справи на квартиру АДРЕСА_1 , на момент приватизації в ній проживали та були зареєстровані: позивач, ОСОБА_3 -чоловік позивача та ОСОБА_4 - син

Таким чином, реєстрація за ОСОБА_3 права власності на всю квартиру порушує права інших співвласників.

Відновити ці права можливо шляхом внесення змін у реєстраційні записи.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Стаття 331 ЦК України вимагає від особи реєстрації свого права власності для його підтвердження у майбутньому, та з метою захисту права власності в розумінні ст. 386 ЦК України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом.

При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 16.07.1993 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності лише чоловіку позивача ОСОБА_3 , однак зареєстрована на праві приватної спільної сумісної власності.

У заяві, поданій в 1993 році чоловіком позивача ОСОБА_3 органу приватизації зазначені підписи наймача та повнолітніх членів сім`ї.

Таким чином, в силу ст. 357 ЦК України, кожному із співвласників квартири АДРЕСА_1 належить по 1/3 частини даної квартири.

Приватним нотаріусом Мартинюком Е.В. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , оскільки свідоцтво про право власності на житло видано неналежним чином та не зареєстроване в державному реєстрі нерухомого майна, а тому не може бути предметом спадкування та рекомендували звернутись до суду із відповідним позовом.

Копією свідоцтва свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 22.03.2019 року, виданого Ковельським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області доводиться та обставина, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син позивача ОСОБА_4

Рішенням виконавчого комітету Дубівської сільської ради від 31.10.2018 року № 10/8-10 «Про зміну адреси на об`єкт нерухомого майна» змінено адресу на об`єкт нерухомого майна - квартиру загальною площею 68,1 кв.м. з АДРЕСА_1 на адресу АДРЕСА_3 .

Так, зокрема, згідно вимог ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно вимог ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними.

Судом встановлено, що ні за життя спадкодавця ОСОБА_4 - жодних договорів щодо розміру часток власників у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру не укладалося, жодних домовленостей з цього питання між співвласниками не досягалося.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як передбачено положеннями ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 вказаного кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки спадкодавця, а тому прийняття спадщини частинами не можливе.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно п.1 ч.2 способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За вказаних обставин позивач обрав такий спосіб захисту свого майнового права, який не суперечить нормам ст. 16 ЦК України.

Таким чином, у судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які підтверджують підставність заявлених позовних вимог.

Судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі ст.ст.10,12,81,82,89,141,206,263,264,265 ЦПК України, ст.ст.16, 182, 328, 331, 355, 357, 368, 392, 1216, 1217, 1218, 1268 ЦК України-

у х в а л и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати свідоцтво про право власності на житло від 16.07.1993 року, видане на підставі розпорядження від 16.07.1993 року № 2 на ім`я ОСОБА_3 , частково недійсним, а саме: в частині незазначення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири

АДРЕСА_1 - в порядку приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1Розділу ХІІІ «Перехідні положення`Цивільного процесуального кодексу Українидо початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Головуючий: В.О.Лесик