_____ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД_____
Єдиний унікальний номер справи 766/4432/16 Головуючий у першій інстанції Прохоренко В.В
Номер провадження 22-ц/819/1138/19 Доповідач Базіль Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року м. Херсон

Справа № 766/4432/1 6

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя (суддя - доповідач) Базіль Л.В.,

суддів: Вейтас І.В.,

Семиженка Г.В.

секретар: Давиденко І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 766/4432/16 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Ідея Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія УНІКА - Життя" про визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 квітня 2019 року, у складі судді Прохоренко В.В.

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія УНІКА - Життя" про визнання кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 лютого 2015 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» був укладений кредитний договір № L01.188.33858, згідно якого вона отримала кредитні кошти у розмірі 10539 грн 00 коп. зі сплатою 18 % річних від залишкової суми кредиту строком на 95 місяців, тобто до 04.01.2023 року включно. Крім того, умовами договору (п.1.3.1) передбачено щомісячну плату в розмірі 1,1500% від поточної суми кредиту за обслуговування кредитної заборгованості. Поряд з цим , відповідно до п.2.4 кредитного договору у разі дострокового погашення всієї суми кредиту, згідно пункту 3.1.3 цього договору позичальник зобов`язаний сплатити повний процентний платіж за місць, в якому погашається кредит, незалежно від дати погашення. Позивач ОСОБА_1 вважає, що умови кредитного договору щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача та порушенням положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказує, що у порушення вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» її не було ознайомлено з умовами кредитування належним чином, оформлення кредитного договору проходило, без тривалої затрати часу, після чого їй було вручено кредитний договір з додатками до нього, які вона, не могла прочитати через дрібний шрифт, підписала його сподіваючись на добросовісність банку. Разом з тим, кредитний договір містить третейське застереження, яке було укладено у порушення вимог п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», що є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 18 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність кредитного договору укладеного між нею та відповідачем нормам встановленим ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та положеннями Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Крім того вказувала на несправедливість положень договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості та плати за його дострокове погашення. Більш того, на її думку суд першої інстанції не звернув уваги на порушення норм встановлених п. 14. ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки умови кредитного договору про третейське застереження передбачене п. 5.4 кредитного договору, є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів у тому числі споживачів послуг банку не підлягають розгляду третейськими судами.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в силу ст.81 ЦПК України не доведено наявності у спірному договорі несправедливих умов для позивача та порушення відповідачем вимог ЗУ «Про захист прав споживачів».

Проте колегія суддів з таким висновком в повному обсязі не може погодитися, оскільки через неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права оскаржуване рішення в частині відмови щодо визнання недійсним п.1.3.1 та п.5.4 кредитного договору щодо обов`язку боржника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості та в частині третейського застереження з підстав недійсності правочину підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині. В решті рішення суду підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено кредитний договір № L01.188.33858, за яким банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 10539,00 грн зі сплатою за користування кредитом 18 % річних, строком на 95 місяців, тобто до 04.01.2023 року.

Відповідно до довідки - повідомлення від 04.02.2015 року ОСОБА_1 підтвердила, що кредитодавець Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» до підписання кредитного договору надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту (а.с.39)

Відповідно до п.1.3.1 кредитного договору № L01.188.33858 від 04.02.2015 року за обслуговування кредитної заборгованості банком, позичальник сплачує фіксовану щомісячну плату в розмірі 1,1500% від початкової суми кредиту.

Положеннями пункту 5.4 кредитного договору, передбачено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід`ємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору. Позичальник підписанням цього договору засвідчує, що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.5 ст.11, ч.1,2,5,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка була чинною на момент укладення спірного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь - яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які були чинними на момент укладення спірного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що щомісячна сплата за обслуговування кредитної заборгованості, яка закріплена в п.1.3.1 кредитного договору є послугою, що супроводжує кредит, яку банк здійснює на власну користь за рахунок позивача, що є незаконним.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-174цс16.

Отже положення п.1.3.1 кредитного договору № L01.188.33858 від 04.02.2015 року, який укладений між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 суперечить вимогам діючого законодавства та підлягає визнанню недійсним. А тому доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не враховано невідповідність п.1.3.1 кредитного договору вимогам ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є обґрунтованими.

Вирішуючи питання щодо третейського застереження, визначеного п.5.4 кредитного договору, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.5 ЗУ «Про третейські суди», юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ч.1 ст.12 ЗУ «Про третейські суди»).

Відповідно до положень п.14 ст.6 ЗУ «Про третейські суди» у редакції закону на час укладення спірного кредитного договору(4.02.2015р.), третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Суд першої інстанції вирішуючи спір не звернув уваги на те, що третейське застереження в кредитному договорі від 4.02.2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» було укладено в порушення вимог п.14 ст.6 ЗУ «Про третейські суди», що є підставою для визнання кредитного договору в цій частині недійсним.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм, закріплених в п.14 ст.6 ЗУ «Про третейські суди» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладених в постанові від 04 липня 2018 року у справі 682/1436/16-ц.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме в частині невідповідності кредитного договору та положень ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» колегія суддів вважає безпідставними з наступних підстав.

За містом положень ч.2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 04.02.2015 року) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний;є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Аналогічні вимоги були викладені в Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачка при укладені кредитного договору отримала у відповідності із зазначеними вище вимогами закону письмову інформацію про усі умови кредитування за договором, що підтверджується довідкою-повідомленням від 4.02.2015 року, відповідно до якої ОСОБА_1 підтвердила, що відповідач 04.02. 2015 року до підписання кредитного договору надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту (а.с.39).

Безпідставними є доводи апеляційної скарги і щодо неврахування судом першої інстанції недійсності п.1.5 щодо згоди позичальника на укладення договору добровільного страхування, оскільки встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, позивачка на момент укладення договору не заявляла будь яких інших вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, а тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору від 4.02.2015 року, що укладений між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині розгляду позовних вимог про визнання недійсним пункту 1.3.1 та пункту 5.4 кредитного договору із ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишається без змін на підставі ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367,374,375,376 ЦПК України апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 квітня 2019 року скасувати у частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним п.1.3.1 та п.5.4 кредитного договору, позов у цій частині задовольнити.

Визнати п.1.3.1 кредитного договору, яким встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1.500% від початкової суми кредиту щомісячно та пункт 5.4 кредитного договору про третейське застереження недійсними.

В іншій частині рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.В.Базіль

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ І.В. Вейтас

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Г.В. Семиженко

Повне судове рішення складено 11 липня 2019 року

Головуючий Л.В. Базіль