ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/1721/18

Головуючий у першій інстанції - Сташків В.Б.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/910/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 06 травня 2019 року (ухвалене о 14:12, повний текст рішення складено 10 травня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності приміщенням квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача із зазначеного приміщення та стягнути на її корись 30 000 грн як відшкодування за завдану моральну шкоду і судові витрати.

Позов обґрунтовувала тим, що вона є власницею вказаної квартири, яка виведена із житлового фонду та використовується як магазин роздрібної торгівлі. На даний час приміщення спірної квартири в своїй підприємницькій діяльності використовує відповідач ОСОБА_2 на підставі укладеного між сторонами договору оренди. Строк вказаного договору оренди закінчився, позивачка не має наміру його продовжувати, однак відповідач користується належним їй приміщенням та добровільно його не звільняє. В результаті неправомірних дій відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона позбавлена можливості використовувати своє приміщення для підприємницької діяльності, втратила нормальні життєві зв`язки, на відновлення яких потрібен тривалий час.

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 92 926 грн за борговою розпискою від 11.06.2014 та судові витрати.

Позов обґрунтовував тим, що вони з позивачкою є родичами, а також фізичними особами-підприємцями та тривалий час співпрацювали разом. 11 червня 2014 року ОСОБА_1 отримала у борг від нього 96 426 грн і в рахунок забезпечення виконання цього грошового зобов`язання зобов`язалась здати йому в оренду (користування) належний їй на праві власності магазин, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Після повернення боргу ОСОБА_2 зобов`язався повернути магазин у користування його власнику ОСОБА_1 . Зазначене грошове зобов`язання складається з 89 126 грн, які ОСОБА_1 отримала в присутності свідків у ОСОБА_2 в рахунок ведення подальшої підприємницької діяльності та 7 300 грн вона отримала в борг у свого дядька за підключення електроенергії в магазині.

Так як станом на 01.05.2017 ОСОБА_1 не повернула ОСОБА_2 отримані нею в борг грошові кошти, з метою документального оформлення забезпечення зобов`язання та прав ОСОБА_2 на використання у своїй підприємницькій діяльності зазначеного вище магазину до повернення боргу, 01.05.2017 між сторонами було укладено договір оренди. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_1 здала у платне користування ОСОБА_2 належний їй магазин, строком на 2 роки 11 місяців, тобто до 01.04.2020. При цьому сторони досягли домовленості, що починаючи з моменту укладення договору оренди, тобто з 01.05.2017 та до закінчення його строку дії, тобто до 01.04.2020, орендна плата буде сплачена шляхом списання 3 500 грн боргу в рахунок сплати орендної плати за користування ФОП ОСОБА_2 вказаним нежитловим приміщенням-магазином. Таким чином, станом на 29.12.2018 борг ОСОБА_1 становить 92 926 грн (96 426 грн боргу - 3 500 грн сплаченої орендної плати за 35 місяців оренди приміщення з 01.05.2017).

Указаний вище договір оренди нежитлового приміщення виходячи із приписів статтей 793, 794 ЦК України є укладеним, дійсним та таким, що не оспорений у встановленому Законом порядку. Факт укладення договору оренди магазину, а також обставина того, що ОСОБА_2 здійснює у ньому свою підприємницьку діяльність, підтверджується зокрема довідкою Ріпкинського відділення Чернігівської ОДПІ ГУ ДФС у Чернігівській області № 2958 від 21.12.2018, що повністю спростовує заявлений ОСОБА_1 первісний позов, який ґрунтується на тому, що ОСОБА_2 без відповідної на те правової підстави та протиправно використовує у своїй діяльності наведене вище спірне нежитлове приміщення.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 06 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість, необ`єктивність та незаконність, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні її позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та ухвалити нове рішення по суті справи, яким задовольнити її позов в повному обсязі, а рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в матеріалах справи відсутній правовстановлюючий документ на спірне приміщення саме як на магазин змішаної торгівлі, так як він взагалі не отримувався.

Заявниця вказує, що відповідно до п. 5.6 договору оренди, укладеного між сторонами, об`єкт, що орендується, вважається переданим в оренду з моменту підписання акту здачі-приймання, однак такий акт не складався і вказаний об`єкт за ним не здавався і не приймався.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та ухвалити нове рішення, яким його зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_1 на його користь заборгованість в сумі 92 926 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що розписка від 11.06.2014, оригінал якої є в ОСОБА_2 , в дійсності підтверджує існування між сторонами саме боргових зобов`язань.

Заявник вказує, що у судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 визнала обставину існування у неї заборгованості перед ОСОБА_2 та достеменно підтвердила як факт отримання нею від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 96 426 грн, так і обставину невиконання своїх боргових зобов`язань перед останнім.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу за зустрічним позовом є законним та обґрунтованим. Зазначає, що з тексту документу, який позивач вважає борговою розпискою ОСОБА_1 і надав до позову, вбачається, що ОСОБА_1 здає своєму дяді (російською мовою « ОСОБА_1 ») в заставу боргу магазин в оренду, але при цьому самої боргової розписки про отримання боргу і зобов`язання його повернення не надає. У позивача відсутня така боргова розписка, так як вона не складалася. Надана до суду розписка не підтверджує факту передачі грошових коштів позивачем в борг та отримання цих коштів ОСОБА_1 в борг. Тобто вказаний документ не підтверджує обов`язок ОСОБА_1 повернути грошову суму саме позивачу.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки за первісним позовом (відповідачки за зустрічним позовом) ОСОБА_1 - адвоката Черненка Г.І., який просив задовольнити первісний позов та апеляційну скаргу, представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 - адвоката Кравченка В.В., який просив задовольнити зустрічний позов та його апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 на підставі укладеного між ним та ОСОБА_1 договору оренди будинку, споруди від 01.05.2017, а саме магазину за спірною адресою, який є чинним, здійснює комерційну діяльність, і той факт, що сторони не оформили відповідним документом (актом) передання наймачеві магазину не робить вказаний договір оренди нікчемним, так як судом достовірно встановлено, що між сторонами наявні саме орендні відносини щодо магазину. Відмову у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди мотивував тим, що вони є похідними від вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Відмовляючи у задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано належний документ про передачу грошових коштів у борг ОСОБА_1 , а дослідивши правову природу розписки від 11.06.2014, районний суд дійшов висновку, що він не є договором позики.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що на підставі договору дарування від 22.02.2007 ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

За рішенням Олешнянської сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,0855 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою (а.с. 8).

На підставі рішення Олешнянської сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області № 33 від 17.04.2008 за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 житловий будинок у АДРЕСА_1 виведений із житлового фонду, надано їй дозвіл на його реконструкцію під магазин змішаної торгівлі (а.с. 9).

Актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 01.07.2008 зазначений магазин змішаної торгівлі був прийнятий в експлуатацію (а.с. 61-62).

ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та з 2001 року є фізичною особою-підприємцем (а.с. 16, 57-59).

01.05.2017 сторони уклали договір оренди будинку, споруди, за умовами якого орендодавець ОСОБА_1 передала орендарю ФОП ОСОБА_2 у строкове платне користування магазин за адресою: АДРЕСА_1 , для комерційної діяльності (а.с. 63-64).

Пунктами 3.1, 3.2, 5.5, 10.1, 10.3 вказаного договору оренди встановлено, що термін оренди складає 2 роки 11 місяців з моменту його підписання; термін оренди може бути скорочений лише за згодою сторін; при передачі об`єкта, що орендується, складається акт здачі-приймання, який підписується членами двосторонньої комісії; договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом терміну оренди орендованого майна, вказаного в п. 3.1. цього договору; дострокове розірвання договору можливе лише за письмовою згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законодавством України, за винятком випадків, коли одна із сторін систематично порушує умови даного договору та свої зобов`язання.

Сторони підтвердили, що акт прийому-передачі магазину відповідно до р. 5 договору оренди вони не складали, не заперечували, що спірне приміщення використовується ОСОБА_2 для комерційної діяльності.

Згідно з повідомленням Ріпкинського відділення Чернігівської ОДПІ ГУ ДФС у Чернігівській області від 21.12.2018 № 2958/ФОП/25-01-53-11-32 торгівельний об`єкт «Магазин» за адресою: АДРЕСА_1 використовується у підприємницькій діяльності ФОП ОСОБА_2 (а.с. 65).

Частиною 1 статті 759, частиною 1 статті 760 та частиною 1 статті 761 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. (ч. 1, 2 ст. 773 ЦК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 793 договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

За приписами ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Як убачається з матеріалів справи, договір оренди будинку, споруди від 01.05.2017 укладений між сторонами у письмовій формі на строк до

квітня 2020 року, є чинним, сторонами не оспорювався, письмові згоди сторін на його дострокове розірвання відсутні, докази порушення сторонами умов договору, а також підстави його нікчемності відсутні.

Тобто, належний ОСОБА_1 магазин змішаної торгівлі за адресою: АДРЕСА_1 використовується (орендується) ФОП ОСОБА_2 для ведення підприємницької діяльності на підставі та відповідно до умов вищевказаного чинного договору оренди, укладеного сторонами за їх взаємною згодою, строк якого не закінчився, у зв`язку з чим твердження ОСОБА_1 про закінчення строку дії договору оренди та чинення відповідачем перешкод останній у користуванні належним їй приміщенням не відповідають дійсності.

Враховуючи викладене, районний суд обгрунтовано відмовив позивачці за первісним позовом у задоволенні її вимог про усунення перешкод у користуванні належним їй на праві власності приміщенням кв. АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача із зазначеного приміщення.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність в матеріалах справи правовстановлюючого документу на спірне приміщення саме як на магазин змішаної торгівлі, оскільки наявними в матеріалах справи рішенням Олешнянської сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області № 33 від 17.04.2008, актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 01.07.2008, повідомленням Ріпкинського відділення Чернігівської ОДПІ ГУ ДФС у Чернігівській області від 21.12.2018 № 2958/ФОП/25-01-53-11-32, підтверджується, що житловий будинок в АДРЕСА_1 виведений із житлового фонду, реконструйований під магазин змішаної торгівлі і на даний момент функціонує як такий та використовується ФОП ОСОБА_2 для ведення підприємницької діяльності.

Посилання апеляційної скарги на те, що акт здачі-приймання спірного об`єкту в оренду не складався і вказаний об`єкт за ним не здавався і не приймався, на правильність висновків суду не впливають, зважаючи на те, що сторонами підтверджується фактичне користування ОСОБА_2 вказаним магазином змішаної торгівлі.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зі змісту розписки від 11.06.2014 (а.с. 60) вбачається, що ОСОБА_1 здає магазин в оренду своєму дядьку ОСОБА_2 в заставу боргу 89 126 грн, а також за підключення електроенергії в розмірі 7 300 грн, всього на суму 96 426 грн. Після сплати боргу магазин переходить в її повне розпорядження, про що ОСОБА_1 і розписується.

Аналіз змісту розписки від 11.06.2014 дає підстави стверджувати, що її текст не містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно вказаної грошової суми, а саме 96 426 грн, на користь ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 .

Зі змісту вказаної розписки не вбачається, що боргові зобов`язання ОСОБА_1 виникли саме перед ОСОБА_2 Однозначного твердження про передачу ОСОБА_1 грошової суми саме ОСОБА_2 розписка не містить та не свідчить про наявність боргових відносин між сторонами спору.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, дослідивши боргову розписку, правильно виявив її справжню правову природу та встановив, що надана суду розписка не є належним документом про передачу ОСОБА_2 грошових коштів у борг ОСОБА_1 та, як наслідок, наявності між останніми саме боргових зобов`язань.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що розписка від 11.06.2014, оригінал якої наявний в нього, в дійсності підтверджує існування між сторонами саме боргових зобов`язань, є необґрунтованими та зводяться до незгоди з оцінкою судом наданих сторонами доказів.

Як зазначалось вище, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Однак зазначених складових боргова розписка від 11.06.2014 не містить.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що у судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 визнала обставину існування у неї заборгованості перед ОСОБА_2 та достеменно підтвердила як факт отримання нею від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 96 426 грн, так і обставину невиконання своїх боргових зобов`язань перед останнім, оскільки вони є голослівними та не відповідають дійсності.

Так, у судовому засіданні 06.05.2019 на запитання адвоката Кравченка В.В. чи брала ОСОБА_1 у свого дядька ОСОБА_2 гроші у борг, остання відповіла, що особисто від свого дядька нічого не отримувала, його дружина ОСОБА_5 давала гроші матері ОСОБА_1 на лікування, яку саме суму давали вона не знає; розписку написала на суму зі слів ОСОБА_2 з метою погашення боргу матері.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 06 травня 2019 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 06 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2019 року.

Головуючий Судді: