Єдиний унікальний номер 233/3857/18 Номер провадження 22-ц/804/1044/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Санікової О.С., Агєєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Самойленко Г.В.,

прокурора Сєрової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2019 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Малінова О.С. у місті Костянтинівці Донецької області, у справі номер 233/3857/18 за позовом керівника Костянтинівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Великоновосілківського районного нотаріального округу Кисельова Олена Володимирівна, про визнання договору міни земельної ділянки недійсним,

В С Т А Н О В И В:

26 липня 2018 року до Костянтинівського міського суду Донецької області звернувся керівник Костянтинівської місцевої прокуратури Ткачук В.О. в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Великоновосілківського районного нотаріального округу Кисельова О.В., про визнання договору міни земельної ділянки недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28 квітня 2014 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір міни земельної ділянки.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 4,3 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Олександро Калинівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області. Взамін, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 належну йому на праві власності земельну ділянку кадастровий номер № НОМЕР_2 площею 0,0789 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Рівненської сільської ради Покровського району Донецької області.

Приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу, яка на момент укладання договору міни була нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, Кисельовою О.В. вказаний договір міни земельних ділянок зареєстровано в реєстрі правочинів за №936.

Прокурор вважає вказаний договір міни укладений в порушення п. 15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України, ст. 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Позивач зробив висновок про те, що обміняними можуть буди тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай», та лише у випадку передбаченому ст. 14 Закону №899-ІV. Тому просив суд визнати недійсним договір міни земельної ділянки від 28.04.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області Кисельовою О.В.

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2019 року в задоволенні позову керівника Костянтинівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Великоновосілківського районного нотаріального округу Кисельова Олена Володимирівна, про визнання договору міни земельної ділянки недійсним відмовлено.

Із вказаним заочним рішенням не погодився заступник прокурора Донецької області, подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21.01.2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

Суд безпідставно відступив від правової позиції Верховного Суду України та не звернув уваги на те, що обміняними можуть бути земельні ділянки за схемою «пай на пай» та лише у випадку, передбаченому статтею 14 Закону №899-ІV.

В даній справі земельні ділянки не є паями та не є частинами єдиного масиву, тому на них розповсюджується мораторій щодо їх відчуження.

Вважає, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин загальні норми ЦК України щодо міни, які не регулюють безпосередньо питання міни земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Вважає посилання суду на рішення ЄСПЛ «Зеленчук проти України» необґрунтованими, оскільки у вказаному рішенні ЄСПЛ лише констатував наявність недоліків системного характеру, які потребують внесення змін до чинного законодавства. Крім того, вказане рішення ЄСПЛ прийнято 22.05.2018 року та набуло статусу остаточного 22.08.2018 року, у зв`язку з чим воно, як джерело права, не могло бути застосовано до відносин які мали місце у 2014 році.

Зазначає, що суд незаконно прийшов до висновку про відсутність у прокурора підстави для представництва інтересів держави та, відповідно, права на звернення до суду з зазначеним позовом.

Відзиви від учасників справи в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшли.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Прокурор Сєрова Н.С. в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримала частково, просила її задовольнити, змінити рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення з врахуванням висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України, отримавши 10 липня 2019 року судову повістку, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 237).

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України.

Відповідача ОСОБА_2 повідомлено про дату, час та місце розгляду справи

шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 235).

Третя особа приватний нотаріус Великоновосілківського районного нотаріального округу Кисельова Олена Володимирівна в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України, отримавши 10 липня 2019 року судову повістку, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Надала заяву про розгляду справи за її відсутністю (а.с. 238).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез`явившихся учасників справи.

Заступник прокурора Донецької області та Костянтинівська місцева прокуратура повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України, отримавши 11 та 10 липня 2019 року відповідно судові повістки, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 236, 239).

Заслухавши суддю доповідача, пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна 28 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір міни земельної ділянки на земельну ділянку. ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 4,3 га за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Олександро Калинівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 належну йому на праві власності земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,0789 га за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Рівненської сільської ради Покровського району Донецької області. Приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу, яка на момент укладання договору міни була нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, Кисельовою О.В. вказаний договір міни земельних

ділянок зареєстрований в реєстрі правочинів за №936 (а.с 14-30).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 , виданому 05.05.2004 року на підставі розпорядження Костянтинівської райдержадміністрації від 26.11.2013 року №529 та зареєстрованому в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №536, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4,73 га у межах згідно з планом на території Олександро-Калинівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 55).

З листа Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 22.06.2018 року вбачається, що земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_1 загальною площею 4,3 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Олександро-Калинівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, перебуває у власності ОСОБА_2 . Вказана земельна ділянка була у власності ОСОБА_1 згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 , виданим 05.05.2004 року (а.с. 56-58).

З відповіді приватного нотаріуса Великоновосілківського районного нотаріального округу Кисельової О.В. на запит прокурора від 26.06.2018 року №636/01-10 вбачається, що з 10 січня 2015 року вона припинила діяльність як нотаріус Донецького нотаріального округу. Архів залишився в м. Донецьку за місцем знаходження її робочого місця, тому можливості надати копії договорів міни земельних ділянок, у тому числі від 28.04.2014 року, немає можливості (а.с. 64).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності недійсності укладення договору міни земельної ділянки від 28 квітня 2014 року. При цьому дійшов висновку про відсутність належного обґрунтування і доведеність порушення інтересів держави з боку прокурора у даній справі, оскільки негативні наслідки від визнання правочину недійсним несуть тільки приватні особи, а не держава. Поряд із цим, норми Конституції України, які наведені прокурором, спрямовані на захист права власності і рівність всіх суб`єктів цього права перед законом, зокрема і права приватної власності відповідачів на володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у їх власності.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції в повні мірі погодитися не можна, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 13 Конституції України що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси є об`єктами права власності Українського народу. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 22 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина гарантуються і звуження їх змісту не допускається при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками, воно набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього

Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них ( стаття 78 ЗК України).

Земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України).

Тобто, власник земельної ділянки має повноваження щодо володіння, користування та розпорядження нею, а держава не повинна втручатися у здійснення громадянами свого права розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до підпункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належала земельна ділянка площею 4,73 га в межах згідно з планом на території Олександро-Калинівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

28 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір міни земельної ділянки на земельну ділянку. ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 4,3 га за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Олександро Калинівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 належну йому на праві власності земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,0789 га за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Рівненської сільської ради Покровського району Донецької області. Приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу, яка на момент укладання договору міни була нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, Кисельовою О.В. вказаний договір міни земельних ділянок зареєстрований в реєстрі правочинів за №936.

Встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення у редакції, чинній до 1 січня 2019 року, передбачала винятки, одним з яких була можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, а не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай).

За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України).

У разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву (частина перша статті 14 Закону № 899-IV).

Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку (абзац одинадцятий частини першої статті 5 Закону № 899-IV), а в редакції, чинній з 1 січня 2019 року, до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Частина перша статті 14 цього Закону визначає один з випадків можливого обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не регулює обмін земельними частками (паями), права на які підтверджені сертифікатом, і розподіленими та визначеними у натурі земельними ділянками, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв).

Стаття 14 Закону № 899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення.

Заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній до 1 січня 2019 року, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбаченого в абзаці одинадцятому частини першої статті 5 Закону № 899-IV повноваження оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку (з 1 січня 2019 року до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку), не виключає можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).

Рішення ЄСПЛ від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може трактуватися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України.

Такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі номер 227/1506/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку щодо суті спору, помилково зазначив, що Закон №899-IV регулює виключно обмін розподілених і визначених у натурі земельних ділянок, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв) і на правовідносини між відповідачами з приводу укладення договору міни не розповсюджується.

Суд першої інстанції в рішенні також дійшов висновку щодо відсутності належного обґрунтування прокурором захисту інтересів держави.

В апеляційній скарзі є довід щодо неправильності такого висновку.

Апеляційний суд з приводу цього доводу дійшов до наступного.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзац другий частини третьої зазначеної статті).

Відповідно до абзаців першого та другого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього кодексу (частина четверта статті 56 ЦПК України).

У позовній заяві прокурор обґрунтував наявність у нього статусу позивача відсутністю у Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області повноважень на звернення до суду з позовними заявами про визнання правочинів недійсними, а необхідність захисту інтересів держави у сфері земельних правовідносин пояснив потребами у забезпеченні правомірного обігу майнових прав на обмежені у вільному обігу земельні ділянки сільськогосподарського призначення, захисті та визнанні лише тих прав на ці ділянки, які набуті та підтверджені у передбачений законом спосіб.

З огляду на особливий статус земель сільськогосподарського призначення, наявність заборони їх відчуження та відсутність в органів Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастру) повноважень на звернення до суду з позовними заявами про визнання правочинів недійсними прокурор обґрунтував необхідність представництва інтересів держави. Проте, оскільки апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції стосовно відсутності законних підстав для визнання договору міни недійсним, немає підстав вважати, що інтереси держави були порушені.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має, зокрема, право змінити рішення (пункт 2 частини першої статті 374 ЦПК України).

Приписами частини першої та четвертої статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні, зокрема, його мотивувальної частини.

При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухваливши по суті правильне судове рішення, неправильно застосував норми права.

Тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду слід змінити, виклавши мотивувальну частину заочного рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2019 року в редакції цієї постанови.

Крім того, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо суті спору, тому судовий збір, сплачений Прокуратурою Донецької області в суді першої та апеляційної інстанції, слід покласти на Прокуратуру Донецької області.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області задовольнити частково.

Заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2019 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року.

Суддя: