ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року

м.Суми

Справа F582/1137/18

Номер провадження 22-ц/816/3066/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів -   Криворотенко В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1,

відповідач – ОСОБА_2,

третя особа – фізична особа-підприємець ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 04 березня 2019 року в складі судді Петен Я.Л., ухвалене у смт. Недригайлів, повний текст якого складено 14 березня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, сторонами якого 03 вересня 2016 року стали ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2, застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу та стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість в сумі 7689,00 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу № 030901 від 03 вересня 2016 року, предметом якого є вікна/двері Балкон металопластиковий WDS вартістю 20000 грн, з яких 12311 грн - власні кошти покупця, 7689 грн - кредитні кошти, на виконання якого нею були перераховані відповідачу грошові кошти в сумі 7689 грн, однак товар не отримала. Вважає, що договір купівлі-продажу укладений внаслідок введення її з боку відповідача в оману, а також, що умови договору є несправедливими у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», що і стало підставою звернення до суду з позовом.

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 04 березня 2019 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суду першої інстанції не було жодних правових підстав для залучення до розгляду справи ФОП ОСОБА_3 у якості третьої особи. Вказує, що її було введено в оману, оскільки від неї приховали інформацію про наявність договору про спільну діяльність ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2, не було запропоновано укласти трьохсторонню угоду між нею та цими фізичними особами-підприємцями, інформація про порядок оплати (шляхом перерахування коштів ФОП ОСОБА_2С.) не була внесена в договір № AG-8092-L, в банківські документи під час перерахування коштів не було внесено інформацію, що дане перерахування пов’язане з виконанням договору № AG-8092-L. Крім того, ОСОБА_2 не збиралась передавати товар позивачу та не мала у власності товар на момент укладання договору, що є обставинами, які мають істотне значення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 04 березня 2019 року залишити без змін.

Учасники справи повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з’явились.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 03 вересня 2016 року відповідно до заяви позичальника № АВНОRG172680158 ПАТ «Акцент-Банк» надало ОСОБА_1 споживчий кредит на наступні цілі: часткову оплату товару згідно з переліком (вікна/двері Балкон металопластиковий WDS) шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок суб’єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 у розмірі 7689 грн.

Сума авансового внеску за товар, який сплачується за рахунок власних коштів позичальника, становить 12311 грн.

Згідно з пунктом 17 цього договору про надання споживчого кредиту, ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила, що отримав/зобов’язуюсь отримати товар згідно з рахунком-фактурою № 030901 від 03 вересня 2016 року у повному обсязі. Товар та/або інше майно позичальника є предметом застави та відповідно до Умов та правил забезпечення зобов’язань, інформація про товар (його найменування, вартість) визначені у супроводжувальних документах на товар, копії яких додаються до цієї заяви.

Листом-зобов'язанням банк повідомив відповідача щодо прийняття рішення про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 на придбання у торговій організації ТОВ «СПД ОСОБА_2С.» товару вікна/двері Балкон металопластиковий WDS на підставі договору купівлі-продажу № 030901 від 03 вересня 2016 року.

Факт перерахування грошових коштів у сумі 7689 грн на рахунок ОСОБА_2, згідно з рахунком-фактурою № 030901 від 03 вересня 2016 року, підтверджується витягом від 05 вересня 2016 року, меморіальним ордером № 0410009 від 05 вересня 2016 року.

Тобто, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка 30 травня 2017 року припинила підприємницьку діяльність, було укладено договір купівлі-продажу, однак письмового вираження вказаний договір не містить.

Таким чином, позивач частково виконала свої зобов`язання за договором купівлі-продажу № 030901 від 03 вересня 2016 року, шляхом перерахування банком відповідачу коштів у розмірі 7689 грн. Відповідач, в свою чергу, зобов`язання не виконала, вважаючи, що будь які договори між нею та позивачем відсутні, а перераховані кошти є коштами на виконання укладеного між позивачем та третьою особою договору № AG-8092-L від 03 вересня 20196, який в подальшому виконаний був повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено введення її в оману, про несправедливі умови договору, оскільки у розумінні ст. 639 ЦК України договір між сторонами у справі не укладався, а отже і відсутність підстав для застосування наслідків недійсності правочину. Натомість, у даних правовідносинах має місце невиконання зобов’язання.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.

Підставами позовних вимог ОСОБА_1 є визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 03 вересня 2016 року між нею та ОСОБА_2, та застосування наслідків недійсності правочину, у зв’язку з несправедливими умовами договору, здійсненням відповідачем нечесної підприємницької практики шляхом введенням її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, під час укладання договору.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

Відповідно до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду, зокрема, з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215–235 ЦК України).

За загальним правилом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1–3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За положеннями ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (роз’яснення пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Натомість позивач, відповідно до приведених норм права, про введення її в оману під час укладання оскарженого правочину належними та допустимими доказами не довела.

Що стосується визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу з підстав несправедливості його умов, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов договору визначений частиною третьою цієї статті та не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У справі, що переглядається, між сторонами було укладено договір купівлі-продажу шляхом перерахування ОСОБА_1 грошових коштів на рахунок ОСОБА_2, проте, зміст договору погоджено не було, тобто відсутні умови (пункти) такого договору, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які підлягали б тлумаченню на відповідність ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині їх справедливості.

За відсутності підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, відсутні і підстави для застосування наслідків недійсності правочину, тобто стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 7689 грн.

Позовних вимог з підстав порушення зобов’язання та застосування наслідків такого порушення ОСОБА_1 не заявляла.

Відповідно до ч. 1 ст. 13, ст. ст. 12, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, оскільки в порушення приведених норм матеріального та процесуального права, остання не довела належними доказами про введення її в оману під час укладання оскарженого правочину, про погодження сторонами змісту правочину у розумінні положень ЦК України, а вимог з підстав порушення зобов’язання та застосування наслідків такого порушення не заявляла.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов’язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов’язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов’язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення – без змін.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 04 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ю. Кононенко

ОСОБА_4

ОСОБА_5