КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8444/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
У Х В А Л А

14 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Ігнатченко Н.В., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Універсам № 12», Профспілкового комітету товариства з додатковою відповідальністю «Універсам № 12», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання недійсними наказів, довідок, актів, доповідних записок, поновлення на роботі, відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та стягнення коштів за заподіяну підприємству шкоду,

в с т а н о в и в:

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 5 квітня 2019 року представник позивача за довіреністю - Нашта М.В. звернувся з апеляційною скаргою із пропуском строків, встановлених статтею 354 ЦПК України.

Згідно із вимогами статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до частини 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

В апеляційний скарзі порушено питання поновлення строку на апеляційне оскарження у зв'язку з тим, що копію оскаржуваного рішення представником позивача було отримано поштою 6 березня 2019 року.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає, що строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин, тому він підлягає поновленню.

Проте апеляційна скарга не може бути прийнята до провадження, оскільки не відповідає вимогам статті 356 ЦПК України.

Згідно із пунктом 3 частини 4 та частини 5 статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Якщо апеляційна скарга подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення від сплати судового збору.

В апеляційній скарзі представник позивача просить вважати, що цей спір є спором про поновлення на роботі, тому судовий збір не сплачується.

Так, правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

З матеріалів справи вбачається, що за останньою заявою про зміну підстав позову від 2 листопада 2018 року представник позивача просив суд визнати недійсними:

1) наказ № 011-К від 01.09.2015 року про надання щорічної чергової відпустки, приведення у відповідність штатного розпису в зв'язку з виробничою необхідністю, та переведення працівників за їх згодою на відповідні посади;

2) наказ № 002-к від 29.01.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням;

3) наказ № 002/1-К від 29.01.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади касира-контролера ІІІ категорії ТДВ «Універсам № 12» з 29.01.2016 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України;

4) наказ № 003/1-К від 29.01.2016 року про внесення змін до наказу № 002/1-к;

5) довідку профспілкового комітету ТДВ «Універсам № 12» № 314/02 від 07.02.2018 року стосовно того, що ОСОБА_1 з 03.01.2013 року по 29.01.2016 року не перебувала у профспілці ТДВ «Універсам № 12»;

6) накази про призначення на посади в ТДВ «Універсам № 12» ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ;

7) табелі виходу на роботу в ТДВ «Універсам № 12» за вересень 2015 року (з 01.09.2015 по 30.09.2015), за жовтень 2015 року (з 01.10.2015 по 30.10.2015), за листопада 2015 року (з 01.11.2015 по 30.11.2015), за грудень 2015 року (з 01.12.2015 по 30.12.2015), за січень 2016 року (з 01.01.2016 по 31.01.2016),

8) акти № 01 від 13.01.2016 року, № 02 від 22.01.2016 року, № 03 від 29.01.2016 року, складені комісією в складі: заступника зав. відділом ОСОБА_7, адміністратором ринку ОСОБА_9, головним бухгалтером ОСОБА_8 , затверджені генеральним директором ОСОБА_3, про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці без поважних причин;

9) доповідні записки № 1 від 13.01.2016 року, № 2 від 22.01.2016 року, № 3 від 29.01.2016 року на ім'я генерального директора ОСОБА_3 , голови профкому ОСОБА_2 ,

Також просив:

10) поновити ОСОБА_1 на посаді контролера III категорії ТДВ «Універсам № 12» з 29.01.2016 року;

11) стягнути з ТДВ «Універсам № 12» на користь ОСОБА_1 250 000,00 грн як відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.01.2016 року по 02.07.2018 року,

12) стягнути з ТДВ «Універсам № 12» на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн моральної шкоди;

Крім того просив:

13) одночасно з прийняттям рішення про стягнення з ТДВ «Універсам № 12» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнути з генерального директора ТДВ «Універсам № 12» ОСОБА_3 на користь ТДВ «Універсам № 12», завдяки незаконним наказам № 002-к та № 003/1-К від 29.01.2016 року, актам, доповідних записок яких, бездіяльності менеджера ОСОБА_2 , яка є одночасно головою ПК ТДВ «Універсам № 12», проведено незаконне звільнення ОСОБА_1 , 250 000,00 грн як матеріальну відповідальність за заподіяну підприємству шкоду у зв'язку з оплатою працівникові ОСОБА_1 часу вимушеного прогулу з 29.01.2016 року по 02.07.2018 року.

Отже, за змістом наведеного, позивач відповідно до законузвільнена від сплати судового збору лише в частині позовних вимог про поновлення на роботі, якими є вимоги № 2, 3, 4 та № 10, однак повинна оплати судовий збір за подання апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду щодо відмови у задоволенні інших позовних вимог, у тому числи майнових вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної та матеріальної шкоди.

За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Аналогічний висновок про правильне застосування норм права висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16.

Окрім того, слід зазначити, що в рішенні у справі «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення у справі «Шишков проти Росії» від 20 лютого 2014 року).

Прецедентна практика Європейського Суду з прав людини також виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Підпунктом 2.2. пункту 1 частини 2 статті 4 Закону № 3674-VI установлено, що за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до підпункту 1.2. пункту 1 частини 2 статті 4 Закону № 3674-VI за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому положеннями частини 3 статті 6 цього Закону передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Згідно із підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону № 3674-VI, ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду установлена у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Враховуючи кількість заявлених позовних вимог немайнового характеру, а саме кількість наказів, довідок, табелів, актів та доповідних записок, які позивач просить визнати недійсними (19 вимог), розмір судового збору за їх оскарження повинен становити 20 086,80 грн.

Що стосується оскарження рішення суду в частині незадоволених майнових вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної та матеріальної шкоди, то розмір судового збору в цій частині складає 9 000,00 грн.

Отже, за подання даної апеляційної скарги позивач має сплатити 29 086,80 грн. судового збору.

Апеляційна скарга повинна бути оплачена судовим збором на рахунок отримувача: 0024; код класифікації доходів бюджету: 22030101; отримувач коштів: УК у Солом. р-ні/Соломян. р-н//22030101, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38050812.

Призначення платежу: *;101; код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб або реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи; судовий збір за а/с Нашти Т.Л. у справі № 369/12384/17, Київський апеляційний суд.

Документи, що підтверджують сплату судового збору подаються до Київського апеляційного суду в оригіналі.

Відповідно до частини 2 статті 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема:

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає апеляційну скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв'язку та електронної пошти, офіційна електронна адреса, за наявності;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб);

5) в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо);

6) нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції;

До апеляційної скарги також додаються, зокрема копії скарги та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи (пункт 2 частини 4 статті 356 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, подана представником позивача апеляційна скарга усім вищевказаним вказаним вимогам закону не відповідає.

Таким чином, позивачу або її представнику необхідно надіслати до суду апеляційної інстанції належним чином оформлену редакцію апеляційної скарги. До цієї редакції апеляційної скарги необхідно додати копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

За правилом частини 2 статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, тому апеляційну скаргу слід залишити без руху, надавши позивачу строк для усунення вказаних вище недоліків.

Керуючись статтями 127, 185, 354, 356, 357 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2019 року.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення у повному обсязі від сплати судового збору відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2019 року залишити без руху та встановити строк для усунення вказаних недоліків десять днів з моменту отримання даної ухвали, в іншому випадку апеляційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Н.В. Ігнатченко