ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/8440/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/1305/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.,

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.,

з участю: відповідача ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2 ,

позивача ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_4 ,

відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/8440/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2019 року (суддя Салоїд Н.М., повне судове рішення складено 29 березня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні будинковолодінням шляхом виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

15 квітня 2016 року ОСОБА_3 , звертаючись до суду з вказаним позовом та уточнивши вимоги, зазначав, що він є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 29 листопада 2012 року, державним актом про право на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 28 грудня 2011 року. У будинку зареєстровані та проживають він, його дружина ОСОБА_13 і син ОСОБА_14

Декілька років тому у зв`язку із виселенням з гуртожитку дозволив тимчасово проживати у житловому будинку сестрі дружини ОСОБА_5 із сім`єю. Відповідачі проживають та користуються половиною будинку, хоча місце їх проживання зареєстровано по АДРЕСА_2 . Також ОСОБА_5 має у власності будинок по АДРЕСА_3 , отриманого в порядку спадкування.

У нього виникла необхідність користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності будинком у повному обсязі. Проте, на вимогу відповідачі відмовляються добровільно виселитись з будинку, погрожують зруйнувати його і фактично чинять йому перешкоди у користуванні своєю власністю.

Тому, позивач просив усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідачів разом з малолітніми дітьми.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2019 року позов задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення з нього ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з малолітніми дітьми ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_12 . Вирішено питання про судові витрати.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права. Суд не врахував, що спірний будинок є місцем постійного проживання відповідачів з 1996 року, у який вони вселилися зі згоди позивача та несуть витрати, пов`язані з утриманням будинку, приймали участь у його будівництві. Не відповідає обставинам справи і вимогам закону висновок суду про те, що вони проживали у будинку не як члени сім`ї власника, оскільки вселилися у встановленому законом порядку і набули прав та обов`язків, передбачених ст. 156 ЖК Української РСР. Підстав для їх виселення відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР немає. Позбавлення права на житло можливе лише на підставі закону, який регулює житлові правовідносини. Суд не взяв до уваги, що відповідно до практики ЄСПЛ виселення є найбільш крайньою формою втручання у право особи на житло. Тривале проживання у житлі є достатньою підставою вважати, що відповідне житло належить особі у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Виселення є непропорційним втручанням у їхні права.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 і його представник, відповідачі ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали.

Позивач ОСОБА_3 і його представник визнали апеляційну скаргу необґрунтованою у повному обсязі.

Інші учасники справи не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлені.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить збудований у 1996 році будинок АДРЕСА_1 , де він зареєстрований та проживає разом із дружиною ОСОБА_13 і сином ОСОБА_14 .

Право власності на будинок позивач зареєстрував у 2012 році.

У частині будинку, що облаштована окремим входом та комунікаціями, з дозволу позивача на тимчасове проживання з 1996 року без реєстрації місця проживання проживає сестра дружини ОСОБА_3 ОСОБА_5 разом із чоловіком ОСОБА_1 та синами ОСОБА_6 і ОСОБА_7 .

З 2015 року у будинку проживають також члени сімей ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - дружини ОСОБА_9 і ОСОБА_8 та малолітні діти ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_12 .

Строк користування частиною будинку позивача сторони не узгоджували.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Рішення про задоволення позову суд першої інстанції мотивував тим, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, права користування належним йому будинком не мають, у добровільному порядку звільнити спірний будинок не бажають, чим чинять позивачу як власнику перешкоди у користуванні та розпорядженні його майном.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно із ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 4 ст. 156 ЖК України).

Із аналізу наведених законодавчих норм слідує, що за загальним правилом право користування житловим будинком з дозволу його власника можуть набути лише члени його сім`ї. Інші особи, які з дозволу власника користуються будинком, самостійного права користування не набувають незалежно від його тривалості.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 і ОСОБА_5 зареєстровані у житловому будинку по АДРЕСА_2 , який згідно з витягом з Дежавного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.181) належить ОСОБА_1 на праві власності та отриманий ним у порядку спадкування.

ОСОБА_5 належить отримане в порядку спадкування будинковолодіння у с. Гута Деражнянського району Хмельницької області.

Сторони не заперечують та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 , яка є сестрою дружини позивача ОСОБА_13 , починаючи з 1996 року з дозволу ОСОБА_3 , почала проживати разом із чоловіком ОСОБА_1 та синами ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в частині спірного будинку з окремим входом не будучи пов`язаними з позивачем спільним побутом.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06 липня 2018 року у справі №686/24917/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Управління житлово-комунального господарства Хмельницької міської ради, Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та скасування свідоцтва про право власності на майно, залишеним без зміни постановою Хмельницького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року, у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Цим судовим рішенням, зокрема установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на час побудови будинку у 1996 році членами однієї сім`ї не були.

Наведена обставина в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Належних і допустимих доказів того, що відповідачі є членами сім`ї ОСОБА_3 не надано.

Показання допитаних у суді першої інстанції свідків беззаперечно не

підтверджують ту обставину, що сторони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом.

Установивши, що ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не є членами сім`ї ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 , ОСОБА_5 забезпечені житлом, у тому числі у м. Хмельницькому, а також те, що у добровільному порядку відповідачі не бажають звільнити належний позивачеві будинок, суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення про задоволення позову.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин сторін, вірно застосував закон, що їх регулює та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За наведених обставин, підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі набули право користування спірним будинком як члени сім`ї власника.

Оскільки у відповідачів у спірних правовідносинах не виникло право користування спірним будинком як у членів сім`ї власника, захист права власності ОСОБА_3 шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні ним, відповідає легітимній меті, не є непропорційним втручанням у їхнє право на житло, що зумовлює неспівмірний індивідуальний тягар.

У зв`язку із наведеним, підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги про порушення права відповідачів на повагу до житла згідно із ст. 8 Конвенції і необхідність застосування напрацьованого практикою ЄСПЛ механізму його захисту.

З огляду на встановлену відсутність відношення відповідачів до членів сім`ї ОСОБА_3 , безпідставними є також доводи апеляційної скарги про необхідність вирішення спору із застосуванням до спірних правовідносин ст.116 ЖК Української РСР, яка регулює порядок виселення наймача та членів його сім`ї.

Тривалість проживання у житловому будинку не впливає на правовий статус мешканця, який ним користується з дозволу власника. Витрати на утримання будинку і сплату комунальних платежів не змінює характер спірних правовідносин, а тому доводи апеляційної скарги з посиланням на зазначені обставини як на підставу для відмови в позові, не можуть бути взяті до уваги.

Визнання за відповідачами права на проживання у будинку за наведених вище обставин нівелює права ОСОБА_3 як власника житла та зробить їх декларативними.

У зв`язку з наведеним, аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, про законність та обґрунтованість рішення суду заслуговують на увагу.

Рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права із додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 липня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ О.І. Талалай

Суддя /підпис/ А.П. Корніюк

Суддя /підпис/ І.В. П`єнта

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду О.І.Талалай