КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №369/4928/18

10 липня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Олійника В.І.

- Ігнатченко Н.В.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Дубас Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Боярка-Водоканал» про стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Комунального підприємства «Боярка-Водоканал» про стягнення моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 15.03.2010 року вона була прийнята на посаду юрисконсульта Комунального підприємства «Боярка-Водоканал», 01.02.2013 р. була переведена на посаду провідного юрисконсульта КП «Боярка-Водоканал». За час роботи на підприємстві вона користувалась повагою співробітників, мала авторитет не тільки серед колег, але й інших організацій та установ з якими співпрацював Водоканал. Проте після призначення на посаду директора КП «Боярка-Водоканал» ОСОБА_2 , з 18.04.2016 p., ставлення до неї як до фахівця змінилося, відношення керівника стало упередженим та прискіпливим, в результаті чого їй було винесено три догани: наказ № 134-к від 04.10.2016 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності (за відсутність положення про тендерний комітет); наказ № 148-к від 26.10.2016 р. про дисциплінарне стягнення за порушення трудової дисципліни; наказ № 149-к від 26.10.2016 р. про дисциплінарне стягнення за порушення трудової дисципліни та звільнено в зв`язку з неодноразовим систематичним порушенням трудової дисципліни на підставі п.3 ч.1. ст.40 КЗпП України 18.11.2016 р. наказом №162-к. Окрім того, їй оголошено ще дві догани накази № 148-к та № 149 від 26.10.2016 p., за відсутність на робочому місці. 18.11.2016 р. її було звільнено без погодження Профспілкового комітету. Постановою Апеляційного суду в Київській області від 06.03.2018 р. звільнення й догани визнані незаконними та винесено рішення про поновлення її на посаді провідного юрисконсульта з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказувала на те, що через постійний тиск та приниження з боку в.о. директора в неї на робочому місці неодноразово піднімався артеріальний тиск. Даний факт зафіксовано довідкою станції швидкої медичної допомоги, яка приїздила на виклик до Водоканалу 07.10.2016 р. о 15 год. 40хв. Після чергового конфлікту спровокованим в.о. директором 11.10.2016 p., вона змушена була звернутися до чергового лікаря центральної районної лікарні Києво-Святошинського району (довідка № 6793), де їй встановили діагноз вегето-судинна дистонія. Наступного дня, її було госпіталізовано на стаціонарне лікування до центральної районної лікарні Києво-Святошинського району, де вона перебувала з 12.10.2016 р. до 20.10.2016 р. в терапевтичному відділенні, з 20.10.2016 р. по 25.10.2016 р. в неврологічному відділенні. Тобто, загалом термін лікування склав 15 днів. Пізніше, стан її здоров`я погіршився та 31.10.2016 року вона змушена була звернусь до дерматолога у Києво-Святошинську районну поліклініку, де їй діагностували рожевий лишай. Погіршання імунітету сталося як наслідок ВСД та нервового розладу, які були викликані нервовою ситуацією на роботі. Інших причин не спостерігалось. Після перенесеного рожевого лишаю, в неї залишилося несприйняття організмом штучних тканин, що змусила її повністю змінити спосіб життя та докладати багато зусиль для органіці життя. За час оскарження в судовому порядку протизаконних наказів про звільнення її емоційний стан за кілька місяців до звільнення та після звільнення був надзвичайно напруженим, перебувала у пригніченому стані, була нервово збуджена, переслідували нічні кошмари та безсоння. Щоб запобігти повторної ВСД змушена була постійно вживати ліки. Нервовий стан, відсутність роботи та брак коштів для проживання, призвів до приступу алергічної реакції 17.10.2017 p., у вигляді висипу на тілі та набряку дихальних шляхів, під час якого вона майже задихалася. Вона змушена була викликати невідкладну медичну допомогу та отримувати ліки. Через брак коштів вона не могла звернутися до Центру алергології, оскільки алергічні проби та подальше лікування є платним.

Посилаючись на вищезазначене, позивачка просила стягнути з Комунального підприємства «Боярка-Водоканал» на її користь моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.01.2019 року позов ОСОБА_1 до КП «Боярка-Водоканал» про стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з КП «Боярка-Водоканал» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн.

Стягнуто з КП «Боярка-Водоканал» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 704,80 грн. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.01.2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, які мають значення для справи, що потягло за собою прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, ухваленого з порушенням норма матеріального та процесуального права. Зазначала, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд не урахував надані нею докази, зокрема довідку Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 18.08.2017 р. № 14/3723, якою визначено пенсію її чоловіка, яка складала 3 880,74 грн. на місяць., в той час коли прожитковий мінімум визначений державою становив 4 773,00 грн., що свідчить про те, що вона та її сімя майже рік проживали за межею бідності і моральна шкода спричинилась не тільки їй, а всій її родині.

Вказувала на те, що суд не зважив на такі обставини: запис у трудовій книжці про звільнення з підстав п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України це заподіяння втрати ділової репутації і відновити її дотепер вкрай важко; погіршення здоров`я відбувається до сьогоднішнього дня, тобто наслідки перенесених хвороб існують донині, а тому вона повинна постійно звертатись до лікарів, щоразу з новими симптомами, причиною яких служило перенесене моральне страждання.

Вважала, що вказані обставини не досліджені судом та мають значення для збільшення розміру грошового відшкодування моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник відповідача КП «Боярка-Водоканал» Огійчук О.А. проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 березня 2010 року наказом № 27-к КП «Боярка-Водоканал» ОСОБА_1 з 15 березня 2010 року була прийнята на роботу юрисконсультом, а наказом № 14-к від 30 січня 2013 року переведена на посаду провідного юрисконсульта відділу збуту.

18 листопада 2016 року наказом від № 162-к в.о. директора КП «Боярка-Водоканал» з посиланням на те, що профспілковий комітет не надав обґрунтованої відмови щодо звільнення позивача, ОСОБА_3 , на підставі п. 3 ч.1 ст.40 КЗпП України, за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, була звільнена з займаної посади.

Передувало звільненню направлення 27 жовтня 2016 року в.о. директором КП «Боярка-Водоканал» виборчому органу первинної профспілкової організації КП «Боярка- Водоканал» подання про надання попередньої згоди на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі п. З ч.І ст. 40 КЗпП України. Мотивоване подання було тим, що ОСОБА_1 без поважних причин систематично не виконує обов`язки покладені на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку з урахуванням того, що до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення, а саме: 4 і 5 жовтня 2016 року вона порушила правила внутрішнього трудового розпорядку, а саме була відсутня на роботі без поважних причин. Розпорядження про надання пояснення про відсутність не виконане. За вказані проступки оголошені догани. Крім того, 11 жовтня 2016 вона перебувала в робочий час в Боярській міській раді. З мережі Фейсбук встановлено, що біля Боярської міської ради з 13:30 до 15:00 години нібито працівниками КП «Боярка-Водоканал» оголошена акція. З присутніх на акції була тільки ОСОБА_4 про що було знято відео з інтерв`ю, яке розповсюджене в Інтернеті. Письмові пояснення надати відмовилася і о 16 годині знову покинула робоче місце. Крім того, вказано, що до позивача раніше застосовувалися дисциплінарні стягнення 4 жовтня, а також двічі 26 жовтня 2016 року.

Згідно з відповіддю на подання від 31 жовтня 2016 року № 9, профспілковий комітет 27 жовтня 2016 року розглянув вказане подання, однак згоди на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі п. З частини 1 статті 40 КЗпП України не дав. Обґрунтоване дане рішення було тим, що винесені за відсутність на робочому місці без узгодження з керівництвом догани не є підставою для звільнення позивача за систематичне невиконання службових обов`язків.

Постановою Апеляційного суду в Київській області від 06.03.2018 р. звільнення ОСОБА_1 й оголошені догани визнані незаконними та винесено рішення про поновлення позивача на посаді провідного юрисконсульта з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач в обґрунтування отриманих моральних страждань зазначала, що через постійний тиск та приниження з боку відповідача в неї на робочому місці неодноразово піднімався артеріальний тиск. Даний факт зафіксовано довідкою станції швидкої медичної допомоги, яка приїздила на виклик до Водоканалу 07.10.2016 р. о 15 год. 40хв. Крім того, 11 жовтня 2016 року ОСОБА_1 зверталася за медичною допомогою до чергового лікаря центральної районної лікарні Києво-Святошинського району, де їй встановили діагноз вегето-судинна дистонія, що підтверджується довідкою №6793 (а.с. 47). З 12 жовтня 2016 року по 25 жовтня 2016 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в центральній районній лікарні Києво-Святошинського району, де вона перебувала з 12.10.2016 р. до 20.10.2016 р. в терапевтичному відділенні, з 20.10.2016 р. по 25.10.2016 р. в неврологічному відділенні. 31 жовтня 2016 року ОСОБА_1 змушена була звернутись до дерматолога Києво-Святошинської районної поліклініки, де їй діагностували рожевий лишай.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи з КП «Боярка-Водоканал» на користь ОСОБА_1 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з глибини перенесених позивачкою моральних страждань та їх тривалість. Такий розмір відшкодування заподіяної позивачці моральної шкоди, на думку суду, є необхідною і достатньою компенсацію для сатисфакції моральних страждань позивачки внаслідок її незаконного звільнення.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на досліджених доказах, відповідає встановленим обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Апеляційного суду Київської області від 06 березня 2018 року визнано незаконним та скасовано наказ № 134-К від 04 жовтня 2016 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності провідного юрисконсульта ОСОБА_1 , визнано незаконним та скасовано наказ № 148-К від 26 жовтня 2016 року про дисциплінарне стягнення, визнано незаконним та скасовано наказ № 149-К від 26 жовтня 2016 року про дисциплінарне стягнення; визнано незаконним та скасовано наказ № 162-К від 18 листопада 2016 року про звільнення провідного юрисконсульта ОСОБА_1 ; скасовано запис в трудовій книжці про звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта КП «Боярка-Водоканал»; стягнуто з КП «Боярка-Водоканал» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 листопада 2016 року по 14 листопада 2017 року у розмірі 75 968,64 грн.

Таким чином, вказаним судовим рішенням встановлено факт незаконного звільнення позивачки.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як встановленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом визнання факту незаконного звільнення позивача та поновлення його на роботі.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок незаконного звільнення, вимушених змін в житті позивачки, ступінь вини відповідача, протиправність діяння відповідача по незаконному звільненню позивача, наявність причинного зв`язку між шкодою і діями заподіювача, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, та стягнення з відповідача суму у відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд не урахував надані нею докази, зокрема довідку Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 18.08.2017 р. № 14/3723, якою визначено пенсію її чоловіка, яка складала 3 880,74 грн. на місяць., в той час коли прожитковий мінімум визначений державою становив 4 773,00 грн., що свідчить про те, що вона та її сімя майже рік проживали за межею бідності і моральна шкода спричинилась не тільки їй, а всій її родині, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер та обсяг страждань, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у житті ОСОБА_1 , а тому колегія суддів вважає, що визначений розмір відшкодування моральної шкоди 30 000 грн. є справедливою та достатньою компенсацією для відшкодування моральних страждань позивачки внаслідок її незаконного звільнення.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що моральна шкода спричинилась не тільки їй, а всій її родині, колегія суддів відхиляє, оскільки статтею 237-1 КЗпП України передбачено право саме працівника на відшкодування моральної шкоди, а не її сім'ї.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не зважив на обставини, які мають значення для справи, а саме: запис у трудовій книжці про звільнення з підстав п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України це заподіяння втрати ділової репутації і відновити її дотепер вкрай важко; погіршення здоров`я відбувається до сьогоднішнього дня, тобто наслідки перенесених хвороб існують донині, а тому вона повинна постійно звертатись до лікарів, щоразу з новими симптомами, причиною яких служило перенесене моральне страждання, колегія суддів вважає необгрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та стягнення у відшкодування моральної шкоди 30 000 грн., оскільки суд повно та об`єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм вірну правову оцінку та ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права та вірно застосував норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 липня 2019 року.

Головуючий: Судді: