Номер провадження: 22-ц/813/4743/19
Номер справи місцевого суду: 505/1877/15-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів: Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

заінтересована особа заступник начальника Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дорогов Олексій Борисович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 на ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 лютого 2019 року про відмову у задоволені заяви про виправлення описки, постановленупід головуванням судді Вергопуло А.К., -

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_3 , представник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про виправлення описки у виконавчому листі та визнання його таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви зазначив, що 30.01.2019 року заступник начальника Подільського МВ ДВС ГТУЮ в Одеської області Дорогов О.Б. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №505/1877/15-ц, який виданий 24.04.2018 року Котовським міськрайонним судом Одеської області про зобов`язання ОСОБА_1 відшкодувати ОСОБА_2 перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених за договором іпотеки від 29.09.2012 року вимог у розмірі 197849,71 грн., що еквівалентно 7741 доларів США.

Проте, Котовським міськрайонним судом Одеської області був виданий виконавчий лист, у якому ОСОБА_2 вказана стягувачем, хоча як відповідач вона є боржником, чим були порушені вимоги Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, у провадженні начальника Подільського МВ ДВС ГТУЮ в Одеської області Дорогова О.Б. знаходиться зведене виконавче провадження №45597617 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів більш як на 1800000,00 грн., а тому дане виконавче провадження мало б бути об`єднане з вищевказаним зведеним виконавчим провадженням та проведено взаємооблік по погашенню заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

На підставі викладеного заявник просив виправити описку у виконавчому листі №505/1877/15-ц, який виданий 24.04.2018 року Котовським міськрайонним судом Одеської області та визнати його таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 лютого 2019 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про виправлення описки у виконавчому листі та визнання його таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_3 , представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою виправити помилку у виконавчому листі та визнати його таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_3 , представник ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду про те, що обов`язок відшкодування вартості предмета іпотеки було покладено саме на ОСОБА_1 . оскільки він саме є боржником у виконавчому провадженні, не відповідають дійсності так як саме ОСОБА_1 була подана позовна заява до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та відшкодування судових витрат.

Відзивів до суду не надходило.

В судове засідання, призначене на 24 липня 2019 року сторони не з`явилися, були сповіщені належним чином завчасно, що підтверджується судовими повістками, отриманими учасниками процесу у травні місяці (а.с. 62-65 т. 3).

На електронну адресу суду апеляційної інстанції 22 липня 2019 року надійшов лист адвоката Кресюна В.А., представника апелянта про відкладення розгляду справи, в зв`язку з перебування представника у відпустці з 21.07.2019 по 01.08.2019 року, однак будь-яких документально підтверджених документів до клопотання не додано.

Відповідно до статті 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які не з`явилися до суду апеляційної інстанції, про причини своєї неявки суд не сповістили, були належним чином завчасно сповіщені про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню,оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2016 року у цивільній справі № 505/1877/15-ц, в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у розмірі 100000,00 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки: кам`яну будівлю магазину загальною площею 46.8 кв.м., зазначену в схематичному плані під літером «А» з прибудовою (незакінчене будівництво) літери «А-1,а», розпочатим будівництвом «А-2», ганками «а-1,а-2» та вимощенням І, II, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_1 право приватної власності на кам`яну будівлю магазину загальною площею 46.8 кв.м., зазначену в схематичному плані під літером «А» з прибудовою (незакінчене будівництво) літери «А-1,а», розпочатим будівництвом «А-2», ганками «а-1,а-2» та вимощенням І, II, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору в розмірі 3775,80 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2016 року в частині визначення вартості предмету іпотеки змінено. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у розмірі еквівалентному 100 тис. доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки: кам`яну будівлю магазину загальною площею 46,8 кв. м, зазначену в схематичному плані під літерою «А», з прибудовою (незакінчене будівництво) літери «А-1,а», розпочатим будівництвом «А-2», ганками «а-1,а-2» та вимощенням І, II, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за початковою ціною в розмірі 3 059 686 грн., визнавши за ОСОБА_1 право приватної власності на указане майно. Зобов`язано ОСОБА_1 відшкодувати ОСОБА_2 перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених за договором іпотеки від 29 вересня 2012 року вимог, у розмірі 197 849 грн 71 коп., що еквівалентно 7 741 доларам США. У решті - рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2016 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

24 квітня 2018 року Котовським міськрайонним судом Одеської області було видано виконавчий лист №505/1877/15-ц про зобов`язання ОСОБА_1 відшкодувати ОСОБА_2 перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених за договором іпотеки від 29 вересня 2012 року вимог, у розмірі 197 849 грн. 71 коп., що еквівалентно 7 741 доларам США.

Згідно виконавчого листа стягувачем є ОСОБА_2 , боржником є ОСОБА_1

30 січня 2018 року заступником начальника Подільського МВ ДВС ГТУЮ в Одеської області Дороговим О.Б. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58233164 по примусовому виконанню виконавчого листа №505/1877/15-ц, виданого 24 квітня 2018 року Котовським міськрайонним судом Одеської області про зобов`язання ОСОБА_1 відшкодувати ОСОБА_2 перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених за договором іпотеки від 29 вересня 2012 року вимог, у розмірі 197 849 грн. 71 коп., що еквівалентно 7 741 доларам США.

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 про виправлення описки у виконавчому листі, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для виправлення описки у виконавчому листі, оскільки він був виданий відповідно до рішення суду, а оскільки обов`язок про відшкодування вартості предмета іпотеки було покладено саме на ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, таким чином у виконавчому листі було вірно вказано стягувача та боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Згідно зі ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Суд при цьому також зважає на те, що відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Суд прийшов до обґрунтованого висновку, що державним виконавцем було правомірно відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №505/1877/15-ц. Заявник не довів обставин, які б свідчили про незаконність дій державного виконавця та порушення ним вимог чинного законодавства під час винесення постанови щодо відкриття виконавчого провадження.

Частиною 2 ст. 432 ЦПК України передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, за змістом ст. 432 ЦПК України суд постановляє ухвалу про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: якщо його було видано помилково або; якщо у боржника повністю або частково відсутній обов`язок у зв`язку з його припиненням.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (п.40 рішення від 19.03.97 у справі «Горнсбі проти Греції»).

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

З огляду на зазначене, питання про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є перешкодою для завершення судового провадження.

Відповідно до положень ст. 447 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Якщо заявник вважає, що державним виконавцем були порушені його права при відкритті виконавчого провадження та під час його примусового виконання, він має право звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку ст. 447 ЦПК України.

Також суд зазначає, що згідно ст.30 Закону України «Про виконавче провадження» виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

У пункті 14 розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 зазначено, що у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об`єднуються у зведене виконавче провадження та виконуються державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження. Про об`єднання виконавчих проваджень у зведене державний виконавець виносить постанову. У разі відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється зведене виконавче провадження, воно приєднується до зведеного виконавчого провадження, про що державним виконавцем виноситься постанова. Постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження та про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження виносяться не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється виконавче провадження (зведене виконавче провадження). Наявність або відсутність іншого виконавчого провадження чи зведеного виконавчого провадження щодо одного й того самого боржника державний виконавець перевіряє за даними автоматизованої системи виконавчого провадження при відкритті виконавчого провадження.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 про невідповідність висновків суду щодо покладеного обов`язку відшкодування вартості предмета іпотеки саме на ОСОБА_1 , оскільки він є боржником у виконавчому провадженні, так як саме ОСОБА_1 була подана позовна заява до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та відшкодування судових витрат, колегія суддів вважає безпідставними, оскількивиконавчий лист був виданий на підставі рішення суду, а обов`язок про відшкодування вартості предмета іпотеки було покладено саме на ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 25 липня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець