Номер провадження: 22-ц/813/2383/19
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Одеського відділення Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Бойчука А.Ю. 30 січня 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Одеського відділення ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним(т. 1 а.с. 2-3).

В обгрунтування позову посилалася на те, що в травні 2016 року позивачу стало відомо, що 20 лютого 2007 року між нею, її колишнім чоловіком, ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено договір поруки, предметом якого були відносини з приводу поруки ОСОБА_1 за виконання зобов`язань по кредитному договору №2007/13-2.06/76 від 20 лютого 2007 року, сторонами якого є ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк».

ОСОБА_1 вказує, що спірний договір не підписувала, оскільки 20 лютого 2007 року поступила в патологічне відділення вагітних Пологового будинку №7 та ІНФОРМАЦІЯ_1 року народила доньку, таким чином день підписання договору поруки вона не пам`ятає та, можливо, при укладенні договору позивач не володіла у повному обсязі дієздатністю.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (т. 1 а.с. 181-183)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що: позивач не мала змоги підписати спірний договір поруки; суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи; до звернення до суду із позовом у лютому 2016 року Банк не намагався урегулювати спір у досудовому порядку та жодним чином не спілкувався із позивачкою; у відповідача відсутні оригінали документів, на які останій посилається як на обгрунтування своєї позиції (т. 1 а.с. 189-191).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №07-15/139.

Вказаний Договір було укладено з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту №2007/13-2.06/76 від 20 лютого 2007 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона не підписувала особисто договору поруки. Також, позивачка стверджувала, що, можливо, при укладанні договору не володіла у повному обсязі своєю дієздатністю.

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво- чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 2 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності належних та допустимих доказів для визнання недійсним оспорюваного правочину.

Що стосується посилань ОСОБА_1 про втрату дієздатності на момент підписання договору поруки, то суд вірно вказав у своєму рішенні, що відповідно до ст. 30 ЦК України, цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Визнати особу недієздатною може лише суд. Особа може бути визнана недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Тобто, виходячи з вищевикладеного, особа не може самостійно визнати себе недієздатною, грунтуючись лише на тому, вигідно їй чи ні, в залежності від обставин, бути дієздатною.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що вимоги позивача не підлягали задоволенню як не обґрунтовані та не доведені, оскільки ОСОБА_1 не було належним чином доведено факт недійсності правочину - договору поруки №07-15/139 від 20 лютого 2007 року.

Колегія суддів вважає необґрунтованим довід апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не було враховано, що позивач не мала змоги підписати спірний договір поруки, оскільки той факт, що відповідачка з 20 лютого 2007 року знаходилась у пологовому будинку (згідно довідки Пологового будинку №7), не спростовує можливість апелянта підписати договір до надходження до пологового будинку.

Крім того, безпідставним є довід апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд необгрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи, оскільки ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2018 року про відмову у призначенні почеркознавчої експертизи не була оскаржена позивачем у встановленому законом порядку, що свідчить про фактичну згоду із нею сторін по справі.

Колегія суддів не приймає також до уваги посилання апелянта на те, що до звернення до суду із позовом у лютому 2016 року Банк не намагався урегулювати спір у досудовому порядку та жодним чином не спілкувався із позивачкою, оскільки вказане не є передбаченою законом підставою для визнання спірного правочину недійсним.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача відсутні оригінали документів, на які позивач посилається як на обгрунтування своєї позиції, оскільки віповідне клопотання про витребування доказів позивачем до суду першої інстанції не заявлялось.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складений 17.07.2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе