Справа № 346/1648/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/496/19
Головуючий у 1 інстанції П'ятковський В. І.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Коломийської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, постановлене у складі судді П'ятковського В.І. 30 січня 2019 року в м. Коломиї,

в с т а н о в и в :

18 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом.

В заяві зазначив, що на підставі рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради народних депутатів від 16.05.1995 року йому було надано у користування 946 кв.м земельної ділянки для обслуговування належного йому домоволодіння по АДРЕСА_1 В подальшому, рішенням Коломийської міської ради народних депутатів №93 від 18 квітня 1996 року йому була передана вказана ділянка у приватну власність, а 13 березня 1997 року - видано державний акт на право приватної власності на землю.

У 2010 році відповідач ОСОБА_2 , який є суміжним землекористувачем, розібрав існуючу огорожу між їх земельними ділянками та встановив металеву огорожу, змістивши межу в сторону його земельної ділянки, в результаті чого самовільно зайняв 169 кв.м належної йому земельної ділянки.

У липні 2010 року йому стало відомо про те, що рішенням Коломийської міської ради № 2293-42/2009 від 07.10.2009 року ОСОБА_2 передано у власність 169 кв.м земельної ділянки по АДРЕСА_2 для ведення садівництва та видано державний акт на право власності.

Посилаючись на те, що Коломийська міська рада не вправі була передавати у власність частину належної йому земельної ділянки без попереднього припинення його права власності, позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення Коломийської міської ради № 2293-42/2009 від 07.10.2009 року щодо передачі у власність ОСОБА_2 169 кв.м земельної ділянки по АДРЕСА_2 , недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , скасувати його державну реєстрацію та зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,0946 га для обслуговування домоволодіння по АДРЕСА_1 шляхом демонтажу металічної огорожі на межі їх земельних ділянок та встановлення межі відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 13 березня 1997 року.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позовної давності.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо порушення прав позивача на користування земельною ділянкою, однак, врахувавши подані відповідачами заяви про застосування позовної давності та принцип юридичної визначеності, відмовив у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність рішення суду.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, однак безпідставно відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.

ОСОБА_1 вказує на те, що суд не врахував того, що 13 березня 1997 року він отримав державний акт на право приватної власності на землю, який не скасований, як і не скасована державна реєстрація його права власності.

При цьому позивач звертає увагу на те, що суду слід було застосувати положення п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» про те, що за змістом статті 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Такий висновок також викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, у якій зазначено, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні цього права упродовж всього часу тривання правопорушення.

Отже, не будучи позбавленим права власності, відповідачами створені перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.

Також вказує на те, що на момент прийняття Коломийською міською радою рішення від 07.10.2009 року чинною була ст. 268 ЦК України, пунктом 4 частини 1 якої було передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

І хоча Законом України від 20.12.2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» пункт 4 частини першої статті 268 виключено, згідно п. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного закону протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Тобто, апелянт вважає, що він вправі був звернутись з позовом з 15.01.2012 року по 15.01.2015 року.

Не враховано судом і того, що у 2010 році, дізнавшись про порушення його права власності, він пережив стрес, після чого тривалий час перебував на лікуванні у зв'язку з чим у нього не було потреби користуватись земельною ділянкою та не було необхідності оскаржити неправомірні дії відповідачів.

Апелянт вважає, що лише після відмови нотаріуса посвідчити договір відчуження земельної ділянки у зв'язку з відсутністю кадастрового номера, йому стало відомо про порушення його прав.

Також зазначає, що існування реєстрації права власності на частину однієї і тієї ж земельної ділянки у двох осіб порушує принцип справедливого балансу та законодавчої визначеності.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області зазначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав та передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Окрім цього, земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

У вирішенні даного спору представник Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській покладається на розсуд суду.

ОСОБА_2 також подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що передбачена рішенням ради від 16.05.1995 року № 165 (п. 9) коректура земельної ділянки по АДРЕСА_1 нелажним чином не завірена, та не зазначено за рахунок якої земельної ділянки проведено проектне збільшення земельної ділянки ОСОБА_1 Вважає, що позивач так і не завершив оформлення всіх правовстановлюючих документів на земельну ділянку та не встановив належним чином межі суміжних земельних ділянок.

Також зазначає, що спірною земельною ділянкою постійно користувались власники житлового будинку по АДРЕСА_2 і у 2010 році він набув право власності на земельні ділянки в установленому законом порядку та замінив стару огорожу на нову без зміщення межі, а виключно відповідно до державного акту на право власності на землю.

Крім того, під час приватизації земельних ділянок ОСОБА_1 власноручно підписував акт встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частинами першими статей 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна, згідно зі статтею 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння (стаття 391 ЦК України), є негаторним.

Позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому негаторний позов може бути пред'явлений позивачем доти, доки існує саме правопорушення.

Аналогічні роз'яснення містяться і в пункті 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», які зводяться до того, що за змістом статті 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Між сторонами у справі виник спір з приводу порушення (обмеження) права позивача на землю, як об'єкт власності, з боку відповідача як суміжного власника землі.

Так, суд першої інстанції встановив, що в користуванні ОСОБА_1 перебувала земельна ділянка площею 0,0946 га для будівництва індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом із рішення Коломийської міської ради № 155 від 16 травня 1995 року та копією схеми коректури земельної ділянки.( т. 1 а.с.11,12)

На даний час ОСОБА_1 є власником зазначеної земельної ділянки, що підтверджено Державним актом про право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 13 березня 1997 року. Згідно цього акту, на момент набуття позивачем права власності на земельну ділянку, суміжним землекористувачем по межі від А до Б була громадянка ОСОБА_5 . (т.1 а.с.13)

Відповідно до договору дарування від 01 грудня 1998 року ОСОБА_1 отримав в дар незакінчений будівництвом житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 .(т.1 а.с.15)

Власником суміжної земельної ділянки є ОСОБА_2 , який на підставі рішення Коломийської міської ради № 2293-42/2009 від 07 жовтня 2009 року отримав у власність земельну ділянку площею 0,0169 га для ведення садівництва по АДРЕСА_2 , про що йому 08 лютого 2010 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 . (т.1 а.с. 16, 78)

Також встановлено, що у 2010 році ОСОБА_2 звів металеву огорожу між зазначеними земельними ділянками із зміщенням межі в сторону земельної ділянки позивача, у зв'язку з чим останній неодноразово звертався до компетентних органів із скаргами, що стверджується копіями заяв ОСОБА_1 Коломийському міському голові від 25 березня 2010 року, Коломийському МВ УМВС від березня 2010 року, начальнику відділу Держкомзему м. Коломия від травня 2010 року, та відповідями на них.

Так, із відповіді, наданої позивачу Управлінням Держкомзему у Івано-Франківській області № 07.034-33/235 від 13 липня 2010 року вбачається, що при уточненні відповідності місця розташування та меж земельної ділянки, мір ліній, визначених у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 фактичним мірам ліній на місцевості встановлена накладка на неї земельної ділянки, яка надана ОСОБА_2 для ведення садівництва згідно державного акту серії НОМЕР_1 .(т.1 а.с17)

Згідно висновку судового експерта Юзвенко Римми за № 222 від 16 березня 2017 року фактична площа земельної ділянки, якою користується ОСОБА_2 на місцевості складає 0,0198 га і не відповідає площі 0,0169 га, зазначеній в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 08 лютого 2010 року, кадастровий номер НОМЕР_3 , а фактична площа земельної ділянки ОСОБА_1 складає 0,0748 га і не відповідає площі, зазначеній в Державному акті на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 , яка складає 0,0946 га.

Як видно на ситуаційному плані земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які знаходяться у їх власності згідно правовстановлюючих документів та фактичного користування ними, встановлено, що альтанка та прибудова до гаражу, побудовані відповідачем, знаходяться на спірній ділянці, яка входить в площу, зазначену в Державному акті позивача.(т.1 а.с. 196-203)

Зазначені обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які пояснили, що між земельними ділянками позивача і відповідача завжди була металева сітчаста огорожа, однак ОСОБА_2 встановив металеву огорожу, змістивши межу земельної ділянки в сторону позивача.

За таких обставин вказаний вище позов ОСОБА_1 є негаторним і позовна давність до вимог такого позову не застосовується, що не враховано судом першої інстанції під час розгляду справи, який безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина 1 статті 3 ЗК України).

Частиною першою статті 78 та частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 ЗК України. Зокрема, частинами першою та другою цієї статті передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Громадяни та юридичні особи можуть захистити права на земельні ділянки шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт б) частини третьої статті 152 ЗК України).

Наявність права власності на землю не лише наділяє правами, а і зобов'язує, у тому числі обов'язком не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

У пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що, застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

З наведених норм матеріального права вбачається, що позов власника про усунення порушень права на землю, не пов'язаного із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником землі і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Як зазначалося, суд першої інстанції встановив, що позивач є власником земельної ділянки, права якого порушено внаслідок дій відповідача з незаконної зміни межі земельної ділянки позивача.

Такі встановлені судом обставини у справі є підставою для відновлення порушених прав позивача.

При таких обставинах справи рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частинами 1 та 2 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.

З відповідача на користь позивача слід стягнути 3151,37 грн. витрат на оплату судового збору, з яких: 551,20 грн. за подання позовної заяви, 119,77 грн. за подання клопотання про призначення експертизи, 2480,40 грн. за подання апеляційної скарги, а також 5696 грн. витрат, пов'язаних з проведенням експертизи.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Коломийської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Коломийської міської ради № 2293-42/2009 від 07 жовтня 2009 року щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 169 кв.м для ведення садівництва по АДРЕСА_2 .

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , виданий 08 лютого 2010 року на ім'я ОСОБА_2 на підставі рішення Коломийської міської ради від 07 жовтня 2009 року № 2293-42/2009 на земельну ділянку площею 0,0169 га для ведення садівництва по АДРЕСА_2 та скасувати його державну реєстрацію.

Зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,0946 га для обслуговування домоволодіння по АДРЕСА_1 шляхом демонтажу металічної огорожі на межі їх земельних ділянок та відновити межу відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 13 березня 1997 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_5 , - 3151,37 грн. витрат на оплату судового збору та 5696 грн. витрат, пов'язаних з проведенням експертизи.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 14 травня 2019 року