Єдиний унікальний номер 237/4057/18-ц Номер провадження 22-ц/804/1764/19
Головуючий у 1-й інстанції Саржевська І.В.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Азевича В.Б.,

суддів: Кішкіної І.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 237/4057/18-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 травня 2019 року (суддя Саржевська І.В., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Лиман Донецької області, текст повного судового рішення складено 02 травня 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 20 квітня 2017 року, звільнена за пунктом 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. При звільненні відповідач не виплатив їй належні виплати. Просила стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості із заробітної плати в розмірі 2 786,29 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні в розмірі 9 074,45 грн. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку 302,72 грн. за кожен день затримки, починаючи з 21 квітня 2017 року по день постановлення рішення.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 2 786,29 грн. та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 9 074,45 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів). В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

АТ «Українська залізниця» на вказане судове рішення подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, просить його скасувати в частині стягнення з АТ «Українська залізниця» заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 2 786,29 грн. та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 9 074,45 грн., в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у зв`язку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати неможливо, а отже, заборгованість із заробітної плати за період з 16 березня 2017 року відсутня, оскільки її нарахування не здійснювалося.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв рішення виключно на підставі наданих позивачем доказів у справі. Надані позивачем розрахунки заробітної плати виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м. Донецьк, де адміністративна будівля Донецької дирекції залізничних перевезень була захоплена невідомими особами, тобто відповідач втратив контроль над структурним підрозділом його діяльністю після захоплення. Зазначені обставини дають підстави для критичного оцінювання наданих позивачем доказів у справі.

Від ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», в якому позивач просить не задовольняти апеляційну скаргу відповідача в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

В частині 1 ст. 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин.

Крім того, згідно із частиною 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В даній справі спір виник із трудових правовідносин, тому така справа відповідно до вищевказаних норм розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Відповідачем рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПАТ «Українська залізниця»(юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ).

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року №938, змінено тип Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в Акціонерне товариство «Українська залізниця», .

Згідно з записами в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 2002 року працювала на різних посадах у відділеннях «Донецька залізниця». З 02.08.2016 перебувала на посаді бухгалтера 1 категорії фінансово-економічного сектору відділу перевезень СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про що також мається запис у трудовій книжці позивача (а.с.14-17).

Наказом начальника СП «Донецької дирекції залізничних перевезень» від 17.03.2017 року № 236/ДНД було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року (а.с.97).

Згідно з Наказом (розпорядження) про припинення трудового договору № 197/ДН-ОС від 20.04.2017 ОСОБА_1 з 20.04.2017 звільнена з посади бухгалтера 1 категорії фінансово-економічного сектору відділу перевезень СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін, про що також зроблений відповідний запис в її трудовій книжці. Зазначений наказ видано структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.31).

В наказі про припинення трудового договору зазначено, що позивач ОСОБА_1 має право на компенсацію за 45 днів відпустки. Даних про оскарження вказаного наказу чи його скасування суду не надано.

Позивачем надані суду на підтвердження невиплаченої заробітної плати розрахункові листи (табулеграми) за період з серпня 2016 року по квітень 2017 року, в яких зазначені суми до виплати, зокрема: березень - 4 335,28 грн., квітень 2017 року - 9 947,14 грн. (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки) (а.с. 34-42).

З розрахунку заробітної плати за березень - квітень 2017 року входить оплата простоїв (код 340).

Крім того, позивачем надані табелі обліку використання робочого часу, в яких за березень 2017 року позивачем відпрацьовано 9 днів (71 год.), перебувала у простої 11 днів (88 год.), у квітні перебувала у простої 5 днів(40 год.) (а.с.26-27).

Розрахункові листи (табулеграми) та табелі обліку використання робочого часу, підписані в.о. заступника начальника дирекції, провідним інженером відділу кадрів, бухгалтером, підписи яких завірені печаткою підприємства.

Згідно з відповіддю від 19.07.2017 на колективне звернення працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» щодо заборгованості по заробітній платі з березня 2017 року відповідачем повідомлено, що запроваджено механізм виплати заборгованості із заробітної плати та інших грошових виплат працівникам через каси Донецької та Луганської дирекції залізничних перевезень в м. Лиман, що є єдиною можливою формою забезпечення виконання вимог законодавства України (а.с.43).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1.

Також КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в її трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Трудова книжка позивача за вказаний період не містить даних щодо припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблений відповідачем, а тому АТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заробітної плати за березень - квітень 2017 року, у строки, встановлені частиною 1 ст. 116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом, а позивачем доведена сума заборгованості по заробітній платі, за березень 2017 року у сумі 1 913,60 грн., заробітної плати за квітень 2017 року в сумі 872,69 грн., а всього 2 786,29 грн., компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 9 074,45 грн., тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції зазначив, що науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у не проведені своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначені висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між учасниками справи, регулюються КЗпП України.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги оскільки зі змісту положень ст. ст. 84, 113 КЗпП України та положень ст. 12 Закону України «Про оплату праці» убачається, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з`ясовувати зокрема, факт перебування сторін у трудових правовідносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому, тощо.

Відповідно до наказу № 236/ДНД від 17.03.2017 року «Про встановлення простою» встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції. Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Відповідачем не оспорюється наявність зазначеного наказу та факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення її саме 20 квітня 2017 року.

З матеріалів справи випливає, що оклад (тариф) позивача (табельний номер 70387) становив 6 066 грн. у місяць. Тобто дві треті тарифної ставки, що належали до виплати позивачу згідно з зазначеним наказом, становили 4 044 грн. Отже, визначення судом першої інстанції суми заборгованості по оплаті за період простою за березень-квітень 2017 року, здійснено відповідно до вимог ст. 113 КЗпП України та наказу виданого відповідачем.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини. Наявність викладених обставин та відповідного висновку Торгівельно-промислової палати України може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань, проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.

Суд апеляційної інстанції вважає, що право позивача на отримання відповідних виплат підтверджується матеріалами справи, зокрема, наказом про припинення трудового договору № 197/ДН-ОС від 20.04.2017 року, табелями обліку використання робочого часу. В свою чергу, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства за підписом працівника кадрової служби, заступника начальника дирекції, бухгалтера та затверджених печаткою. Відповідачем не надано до суду доказів того, що на час складання вказаних документів посадові особи, які посвідчили відомості викладені у табелі, не мали відповідних повноважень, питання щодо визнання недійсною печатки не вирішувалося.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги, що матеріалами справи не підтверджено заборгованість перед працівником, оскільки відповідно до частин 2, 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Частиною 2 ст. 24 вказаного Закону визначено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Матеріали справи не містять інформації стосовно того, що страхові внески за період березень - квітень 2017 року сплачені, і за відсутності належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про виплату заробітної плати позивачу за цей період, відсутні підстави вважати, що заробітна плата виплачена.

Посилання відповідача на той факт, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу за час простою, не заслуговують на увагу, зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який відхиляючи заперечення відповідача обґрунтовано виходив з того, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком щодо застосування наведеної норми, який був викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17.

Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За статтями 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості. Відсутність документації не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідачем не надано належних доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за вказаний період.

Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати.

Заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 2 786,29 грн., компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 9 074,45 грн. підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. ст. 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким в даному випадку є відповідач у справі.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в сумі 2 786,29 грн. - заборгованість з виплати заробітної плати, 9 074,45 грн. - компенсація за невикористану щорічну відпустку (без утримання із цих сум передбачених законом податків та зборів).

Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

За пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 382 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: В.Б. Азевич

І.В. Кішкіна

Г.В. Новікова