Єдиний унікальний номер 263/4338/14-ц
Номер провадження 22-ц/804/1692/19
Головуючий у 1 інстанції Ковтуненко В.О.
Доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

16 липня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.,

суддів - Ткаченко Т.Б., Зайцевої С.А.,

секретар - Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лашина Наталя Геннадіївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на наступні обставини. У червні 2010 року позивачеві стало відомо, що його мати ОСОБА_3 приватизувала квартиру АДРЕСА_1 без його участі в незаконний спосіб, отримавши до цього рішення суду від 25.03.2010р. про визнання позивача таким, що втратив право користування даної квартирою. Згодом вказане рішення за його заявою було скасоване, а також за його позовом ухвалене рішення суду від 29.06.2011р. про визнання частково недійсним приватизації квартири і свідоцтва про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_3 , а також про визнання за ним права власності на 1/2 частину цієї квартири. Однак, в 2014 році він дізнався про неправомірне укладення 26.04.2010р. його матір`ю із відповідачем ОСОБА_2 договору купівлі-продажу № 702 вказаної квартири АДРЕСА_2 , котрий посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лашиною Н.Г. Позивач просив визнати такий договір недійсним в порядку ст. 215 ЦК України, оскільки квартира була відчужена на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, яке в подальшому було визнано частково недійсним, а також відчуження спірної квартири поза його волею всупереч вимогам ч. 3 ст. 203 ЦПК України. До того ж просив, поновити строк позовної давності, оскільки навіть і після відчуження матір`ю квартири, він продовжував в ній проживати і сплачувати комунальні послуги, а про нового набувача ОСОБА_2 довідався лише у 2014 році при розгляді справи за позовом останнього до нього про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лашина Н.Г., про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Сторони до апеляційного суду не явилися повторно, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , приватний нотаріус Лашина Н.Г. повідомлені телефонограмами, зареєстрованими в журналі телефонограм апеляційного суду за №№ 1653, 1654, 1655. Також сторонам, в тому числі відповідачу ОСОБА_3 , направлені були поштові відправлення з викликами до суду, про отримання яких свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Позивачем ОСОБА_1 апеляційного суду надана заява про розгляд справи без його участі. Про причини неявки інші учасники справи не повідомляли, заяв про відкладення розгляду не надавали.

У відповідності до положень ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України до положень ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу без участі сторін і без фіксації судового засідання технічними засобами.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Однак вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

25.03.2010 року заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , останнього визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.5, 187).

14.04.2010 року ОСОБА_3 приватизувала вказану квартиру (т.1 а.с.66-68)

26.04.2010 року між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 було укладено договір № 702, за яким ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 спірну квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.35-37).

31.01.2011 року заочне рішення суду від 25.03.2010 р. скасовано і позов ОСОБА_3 залишено без розгляду (т.1 а.с.187).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29.06.2011р. позов ОСОБА_1 задоволено: визнано частково недійсними приватизацію даної квартири АДРЕСА_2 і свідоцтво про право власності на житло від 14.04.2010р. на ім`я ОСОБА_3 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цієї квартири (т.1 а.с.4-5)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, який не є стороною оспорюваного правочину, обрав неналежний спосіб захисту з використанням правового механізму за ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, на відміну від способу захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову за ст. 388 ЦК України, з яким позивач в межах даної справи не звертався.

З такими висновками суду не можна погодитись з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним.

Позивач ОСОБА_1 заявив вимоги саме з цих підстав.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом з тим відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Разом із тим, суд першої інстанції не врахував, що визнання недійсною приватизації ОСОБА_3 1/2 частки квартири свідчить про її незаконність із початкового моменту набуття указаної частки квартири у такому порядку, а час оскарження приватизації в суді не є періодом її законної дії, і ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За таких обставин, ОСОБА_1 мав право на звернення до суду в порядку статті 216 ЦК України, оскільки спірну квартиру було відчужено на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, яке у подальшому було визнано частково недійсним, а також відчуження його 1/2 частки квартири відбулось поза його волею, права та законні інтереси якого порушено вчиненням правочину.

Таким чином, ОСОБА_1 у відповідності до норм матеріального закону звернувся до суду з позовом про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 702 від 26 квітня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , однак, його вимоги є обгрунтованими тільки щодо ? частини спірної квартири.

Такий висновок колегії суддів узгоджується із позицією, висловленою в постанові Верховного Суду в цій справі від 03 квітня 2019 року.

Обговорюючи питання вимог закону щодо наслідків спливу позовної давності, на які звертав увагу в цій же постанові Верховний Суд, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 267 ЦК України).

Суд першої інстанції відмовив в позові за необґрунтованістю, тому питання пропуску позивачем строку позовної давності, яка є самостійної підставою для відмови у позові, не розглядав.

Разом з тим, переглядаючи справу, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача.

Звертаючись до суду 06.05.2014 року з даним позовом, ОСОБА_1 просив в тому числі поновити йому строк звернення до суду з даним позовом, оскільки оспорює договір від 26.04.2010 року.

Відповідачем ОСОБА_2 під час розгляду справи заявлено про відсутність поважних причин пропущення позовної давності позивачем.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29.06.2011р. задоволено позов ОСОБА_1 і визнано частково недійсними приватизацію даної квартири АДРЕСА_2 і свідоцтво про право власності на житло від 14.04.2010р. на ім`я ОСОБА_3 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цієї квартири.

Отже, тільки з цього моменту ОСОБА_1 є власником частини спірної квартири і має право на захист порушеного права власника.

Враховуючи дату його звернення до суду з даним позовом, яка не перевищує трирічний строк з моменту отримання права власності на частину спірної квартири, колегія суддів вважає, що позивач не пропустив строк позовної давності для звернення до суду, тому немає підстав для його поновлення, або застосування наслідків його спливу.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог, у зв`язку з чим визнати частково недійсним договір купівлі-продажу № 702 від 26 квітня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лашиною Н.Г., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 стосовно купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ..

В решті оскаржене рішення скасуванню або зміні не підлягає.

На підставі ст. ст. 141 ЦПК України, ст.5 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу позивача частково, та ухвалюючи нове рішення у справі про відмову в позові, у зв`язку із тим, що позовні вимоги задоволені в1/2 частині, стягує з відповідачів по 274 грн з кожного на користь позивача за розгляд справи в суді першої інстанції та у відшкодування витрат позивача на апеляційне та касаційне оскарження рішення (т. а.с. 1, 124, 179, 193, т.2 а.с.8,84).

Керуючись ст.ст. 367, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 січня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лашина Наталя Геннадіївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним задовольнити частково.

Визнати частково недійсним договір купівлі-продажу № 702 від 26 квітня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лашиною Н.Г., укладений між ОСОБА_3 (ІНН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_2 ) стосовно купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

В решті залишити рішення без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат по 274 (двісті сімдесят чотири) грн з кожного.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 липня 2019 року.

Судді

Є.Є. Мальцева

Т.Б. Ткаченко

С.А. Зайцева