Справа F 127/8926/18
Провадження F 22-ц/801/699/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року

Справа № 127/8926/18

м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Огородник В.О.,

за участю сторін: відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу F127/8926/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2019 року, яке ухвалене суддею Медяною Ю.В. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 14 год 30 хв,

в с т а н о в и в :

В квітні 2018 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів, мотивуючи його тим, що в 2015 році між сторонами було досягнуто домовленість щодо продажу ОСОБА_3 і придбання ОСОБА_5 нежитлових приміщень загальною площею 171,3 кв.м. за адресою: м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги, 34-А, це приміщення мало бути продано ОСОБА_5 до кінця 2015 року.

Оформлення продажу нежитлових приміщень сторони домовилися здійснювати частинами 60 кв.м. (7/20 часток) та 111,3 кв.м. (13/20 часток).

Для реалізації зазначеної домовленості позивач ОСОБА_5 передав ОСОБА_3 в якості завдатку кошти в сумі 10000 дол США, про що 08 травня 2015 року ОСОБА_3 власноручно написано розписку та зазначено, що він особисто отримав від ОСОБА_5 кошти в сумі еквівалентній 10000 дол США в якості завдатку, кошти отримано в присутності ОСОБА_6

15 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 передав у власність, а покупець ОСОБА_5 прийняв у власність 7/20 часток нежитлового приміщення F23, розташованого в будівлі F6 частини нежитлового приміщення в розмірі 60 кв.м. за адресою вул. 50-річчя Перемоги, 34-А, м. Вінниця, до складу якого входять: кабінет 23-11, площею 16,3 кв.м., коридор 23-12, площею 7,8 кв.м., коридор 23-13, площею 5,8 кв.м., склад 23-14, площею 11,4 кв.м., склад 23-15, площею 18,7 кв.м.

У п. 2 договору зазначено, що обFєкт нерухомості, за який було передано позивачем завдаток, а саме: нежитлове приміщення по вул. 50-річчя Перемоги, 34-А у м. Вінниці, загальною площею 171,3 кв.м., на час укладення розписки, належав відповідачу на праві власності на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02листопада 2012 року (справа F206/6230/2012).

Згідно з умовами п. 3 договору, продаж даної частини приміщень вчинено за 180000 грн.

За період з 08 травня 2015 року і до часу звернення позивача з даним позовом у суд між відповідачем та позивачем договір купівлі-продажу на іншу частину F 13/20 нежитлових приміщень укладено не було.

Проте, 13 квітня 2018 року ОСОБА_5 з інформаційної довідки F120487139 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стало відомо, що 21 липня 2017 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування передав у власність 13/20 частин нежитлового приміщення загальним розміром 111,3 кв.м., що розташоване в будівлі F6 за адресою: вул. 50-річчя Перемоги, 34-А у м. Вінниця, своїй дочці ОСОБА_7

20 березня 2018 року ОСОБА_5 на адресу відповідача ОСОБА_3 направлено вимогу від 20 березня 2018 року про повернення суми завдатку у подвійному розмірі, що дорівнює 20000 дол США, що еквівалентно 520280 грн та надано час до 27 березня 2018 року на вирішення питання щодо повернення боргу в добровільному порядку. На дану вимогу відповідач не відреагував, кошти не повернув.

Позивач вважає, що кошти отримані відповідачем на підставі розписки від 08 травня 2015 року, в якості завдатку за обFєкт нерухомості, який мав бути проданий позивачу, утримуються відповідачем без належних правових підстав.

Позивач зазначає, що відповідач не виконав свої зобовFязання щодо укладення договору купівлі-продажу обFєкту нерухомості, обумовленого розпискою, тому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача кошти в розмірі 10000 дол США, що еквівалентно 264000 грн, які по своїй правовій природі є авансом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2019 року є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзиви на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 F ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення суду.

Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 01 квітня 2019 року подав до апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи, яке було призначено на 03 квітня 2019 року, у звFязку з зміною представника та зайнятістю його в Гайсинському районному суді.

16 квітня 2019 року представник ОСОБА_5 F ОСОБА_8 подав до апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи, яке було призначено на 17 квітня 2019 року, у звFязку з його зайнятістю у розгляді кримінального провадження в Гайсинському районному суді.

13 травня 2019 року представник ОСОБА_5 F ОСОБА_8 подав до апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи, яке призначено на 15 травня 2019 року, у звFязку з відрядженням та перебуванням за межами України з 11 травня 2019 року по 15 травня 2019 року.

Разом з тим, представником ОСОБА_5 F ОСОБА_8 не надано апеляційному суду підтверджуючих доказів його відрядження та перебування за межами України з 11 травня 2019 року по 15 травня 2019 року.

Позивач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_8 третій раз в судове засідання, яке призначене на 15 травня 2019 року, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зFявились без поважних причин.

За таких обставин, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, сформованої у справі «Пономарьов проти України», де зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження та що заявник має сприяти розгляду справи, оскільки він є найбільш зацікавленим в її розгляді, тому апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які зFявилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зFясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачем.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 08 травня 2015 року ОСОБА_3 надав розписку про те, що він особисто отримав грошові кошти в сумі еквівалентній 10000 доларів США, як завдаток по договору за продаж площі за адресою: м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги, 34-А, згідно інвентарного паспорта і права власності за F1013 від 24 жовтня 2012 року. Кошти в розмірі 10000 доларів США ОСОБА_3 отримав в присутності ОСОБА_6 від ОСОБА_5 (а.с.6).

15 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за F7496.

Відповідно до п.1 даного договору продавець ОСОБА_3 передав у власність (продав) покупцю ОСОБА_5, а покупець прийняв у власність (купив), 7/20 (сім двадцятих) часток нежитлового приміщення F23 (двадцять три), розташованого в будівлі F6 (шість) по вулиці 50-річчя Перемоги, 34-А (тридцять чотири «А»), в місті Вінниці, (далі «частина приміщення» або «нерухомість»), і сплатив відповідну грошову суму за вказану частину приміщення, визначену пунктом 3 цього договору. До складу зазначеної частини приміщення входять: кабінет 23-11, площею 16,3 кв.м., коридор 23-12, площею 7,8 кв.м., коридор 23-13, площею 5,8 кв.м., склад 23-14, площею 11,4 кв.м., склад 23-15, площею 18,7 кв.м., загальною площею 60,0 кв.м. Загальна площа приміщення, частина якого відчужується становить 171,3 кв.м.

Відповідно до п. 3 зазначеного договору, сторони стверджують, що продаж цей вчинено за 180000 (сто вісімдесят тисяч) гривень. Вказану суму грошей Продавець ОСОБА_3 отримав від покупця ОСОБА_5 повністю до підписання цього договору. Зазначену в цьому договорі ціну продажу, продавець, вважає вигідною для себе, її розмір не пов'язаний зі збігом якихось важких для нього обставин і повністю його задовольняє. Зміст ст. ст. 632, 691, 692 Цивільного кодексу України сторонам нотаріусом розFяснено. Своїми підписами під цим договором сторони підтвердили факт повного розрахунку за відчужувану нерухомість, передачі Продавцем та прийняття Покупцем зазначеної в цьому договорі частини приміщення та відсутність один до одного будь-яких претензій щодо виконання зобовFязань за цим договором (а.с.7).

Згідно п.4 вищезазначеного договору, за даними звіту про оцінку майна, складеного ОСОБА_10, оцінювачем ТОВ «Подільський експертний центр» 18 вересня 2015 року, оціночна вартість відчужуваної частини приміщення складає 179880 грн.

20 березня 2018 року ОСОБА_5 надіслав ОСОБА_3 вимогу на суму 520280 грн, у якій вимагав в строк до 27 березня 2018 року повернути суму завдатку в розмірі 10 тисяч доларів США, що на день предFявлення вимоги дорівнює 260140 грн та додатково сплатити суму в розмірі завдатку, що також дорівнює 10 тисячам доларів США, що еквівалентно 260140 грн. Загальна сума, що підлягає поверненню дорівнює 520280 грн (а.с.8-9).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року (справа F127/20369/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат, одного процента від суми позики за кожен день прострочення (неустойки) та моральної шкоди), залишене постановою Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2017 року без змін, позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 15 жовтня 2015 року в розмірі 332500 гривень, інфляційні втрати в сумі 15059,48 гривень, неустойку в розмірі 332500 гривень. В решті задоволення позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3165,96 грн (а.с.91-95).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року (справа F127/10537/17), яке ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 листопада 2017 року залишено без змін, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 15 жовтня 2015 року, відмовлено (а.с.96-100).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В ухвалі Апеляційного суду Вінницької області від 16 листопада 2017 року встановлено, що посилання представника позивача на те, що суд невірно оцінив наявну в матеріалах справи розписку від 08 травня 2015 року є безпідставним, оскільки зі змісту розписки вбачається, що кошти за нею були отримані ОСОБА_3 як завдаток за договором купівлі-продажу нерухомого майна по вул. 50-річчя перемоги, 34-А, тому будь-якого відношення до договору позики ця розписка не має, а тим більш не може слугувати підставою для висновку про безгрошовість договору позики, укладеного між сторонами.

Також, судова колегія погодилася з висновками суду першої інстанції, який вірно встановив, що згідно договору купівлі-продажу, який не оспорювався сторонами, вартість придбаної ОСОБА_5 у ОСОБА_3 частини нерухомого майна становить 180000 грн. Звітом про оцінку майна, складеного оцінювачем ТОВ «Подільський експертний центр» від 18 вересня 2015 року (п.4 Договору), визначено оціночну вартість відчужуваної частини приміщення, яка складає 179880 грн. Умовами договору не встановлено, що договір укладений з розстрочкою платежу і дійсна вартість нерухомого майна становить 300000 грн. як про те стверджує позивач, відповідач підтвердив проведення повного розрахунку за договором купівлі-продажу.

Укладення в один і той же день договору купівлі-продажу та договору позики також не може свідчити про їх зв'язок між собою та є вільним волевиявленням сторін (а.с.99-100).

Отже, посилання апелянта на те, що судовим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року (справа 127/10537/17) встановлено, що боргова розписка від 08 травня 2015 року ніякого відношення до договору купівлі-продажу немає є невірним та спростовується ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 листопада 2017 року.

Як встановлено судом, у розписці ОСОБА_3 від 08 травня 2015 року про отримання коштів від ОСОБА_5 в сумі еквівалентній 10000 доларів США було зазначено про отримання грошових коштів в якості завдатку купівлі-продажу нерухомого майна.

Станом на час написання розписки від 08 травня 2015 року еквівалент 10000 доларів США до гривні за курсом Національного банку України становив 207720,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 570 ЦК України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Апеляційним судом встановлено, що між сторонами до написання розписки про отримання відповідачем грошових коштів, договір купівлі-продажу не укладався, нотаріально не посвідчувався, державна реєстрація не здійснювалась.

Відповідно до частини другої статті 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив, що сума, яка названа в розписці завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме - не укладено договору купівлі-продажу.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постановах від 25 вересня 2012 року у справі F 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі F 6-176цс12.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, що не доведено належними доказами, що за розпискою від 08 травня 2015 року відповідач ОСОБА_3 був зобовFязаний продати позивачу ОСОБА_5 усе приміщення за адресою: м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги, 34-А, а також той факт, що грошові кошти у розмірі 10000 дол США були сплачені як аванс саме за непродану частину будівлі (13/20 частки), що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги, 34-А, а не за ту частину (7/20 часток), яка продана згідно договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2015 року.

З матеріалів справи, а саме з п. 3 договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 15 жовтня 2015 року видно, що відповідач отримав від позивача грошові кошти за продаж частини приміщень за адресою: м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги, 34-А, до підписання цього договору.

Договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 15 жовтня 2015 року є чинним.

Цей договір за своєю формою та змістом відповідає вимогам закону, в якому зазначено, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 180000 грн. повністю до підписання цього договору та у розписці від 08 травня 2015 року зазначено, що суму в еквіваленті 10000 дол США ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 як завдаток за продаж площі за адресою: м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги, 34-А, а отже колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_5 сплатив ОСОБА_3 грошові кошти за вищезазначеною розпискою в рахунок оплати вартості приміщень за договором купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 15 жовтня 2015 року.

Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги розписку від 15 вересня 2015 року (а.с.90), на яку позивач посилається в позовній заяві та апеляційній скарзі, згідно якої ніби то ОСОБА_3 продає нерухомість по вул. 50-річчя Перемоги, 34-А в м. Вінниці, загальною вартістю 67000 доларів США, отримавши від ОСОБА_5 аванс в сумі 30000 доларів США, оскільки ця розписка не містить інформації саме щодо нерухомого майна за адресою по вул. 50-річчя Перемоги, 34-А в м. Вінниці, площею 171,3 кв.м., а тому такі доводи позивача є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанцій спростовуються дослідженими апеляційним судом матеріалів справи та обґрунтованими висновками суду першої інстанції.

Інші доводи скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, F 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 травня 2019 року.

Головуючий: підпис ОСОБА_2

Судді: підписи ОСОБА_12

ОСОБА_13

Згідно з оригіналом: ОСОБА_2