РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2019 року

м. Рівне

Справа № 565/805/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/878/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В..

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 02 жовтня 2017 року в складі судді Малкова В.В., ухвалене в м. Вараш Рівненської області,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання порушення права приватної власності, визнання порушення прав споживача, зміну правовідношення, стягнення нарахованих відсотків на банківський вклад, відповідальність за порушення грошового зобов`язання, нарахування пені за невиконані платіжні доручення, стягнення реальних збитків. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до депозитних договорів строкових банківських вкладів «Коло Друзів-2013 (Коло 4)» в іноземній валюті позивач розмістила, а відповідач прийняв грошові суми вкладів на умовах даних договорів. Після закінчення терміну депозитів позивач відповідно до поданих заяв витребував у відповідача депозити та нараховані відсотки. Відповідач порушив всі договори депозитів, незаконно не повернув депозити, не надав жодної відповіді. Порушення умов договорів у виді невиконання зобов`язань відповідачем позивач вважає істотними, такими, що дають підставу для зміни умов договорів. Позивач у заяві від 13.06.2016 року про доповнення, уточнення до позовної заяви навела розрахунок процентів, що становлять 136,98 євро та 54,32 доларів США по депозитах та відповідальності за невиконання грошового зобов`язання у виді 3% річних, що становить 40,21 євро та 14,24 доларів США починаючи із 23.04.2014р. до 01.12.2014р.. Покликаючись на ст.32 п.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» позивач здійснив розрахунок пені за прострочення платежу за платіжним дорученням №1 від 26.12.2014р., що складає 45,06 євро (еквівалент 1177,42 грн.) та платіжним дорученням №2 від 26.12.2014р., що складає 45,42 доларів США (еквівалент 1083,72 грн.), всього на суму 2261,14 грн.. Посилається позивач і на те, що проживає у м.Кузнецовськ і змушена була неодноразово відвідувати відділення відповідача у м.Рівне для часткового отримання своїх коштів у межах сум валютних обмежень, і у зв`язку з цим вважає, що зазнала реальних витрат на проїзд, відрив від звичайних занять (зарплата), відрядні витрати, на загальну суму 7504,31 грн.. З урахуванням доповнення, уточнення до позовної заяви просила: 1) визнати дії ПАТ «Дельта Банк» порушенням права приватної власності; 2) визнати порушення права споживача; 3) внести зміни до п.1.4 договорів №№004-17518-030913, 008-17518-030913, 004-17519-291013, 002-17519-051113, 013-17520-261113, 014-17520-261113 «Процентна ставка на суму вкладу становить облікову ставку НБУ - відповідно до п.1 ст.1061 доповнити п.1.3 вищезазначених договорів: «Строк залучення вкладу подовжується до повного повернення коштів банком вкладнику; 4) стягнути проценти за користування чужими коштами, 3% річних відповідно ст.625 ЦК України; 5) стягнути пеню за невиконання платежу; 6) стягнути витрати понесенні для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) в сумі 12638,84 грн.., а також, посилаючись на Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», визнати позивача кредитором, встановити розмір боргів, включаючи, що підлягають і не підлягають мораторію.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 02 жовтня 2017 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що за своїм характером заявлений позивачем спосіб захисту даного права визнання дій відповідача порушенням права приватної власності позивача та порушенням прав споживача, а також в частині визнання позивача кредитором та встановлення розміру боргів, не є таким по суті, оскільки констатація наявності такого порушення сама по собі не є способом захисту права цивільного, так як не відновлює право, не припиняє порушення права та не запобігає такому порушенню. При вирішенні вимоги щодо зміни умов договорів вкладів, суд мотивував свій висновок ч.4 ст.652 ЦК України, яка визначає, що зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом та обґрунтував його тим, що таких виняткових обставин, що давали б суду підставу для зміни в судовому порядку вищезазначених договорів банківських вкладів між сторонами, не встановлено.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення коштів вмотивоване положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які є спеціальними і пріоритетними відносно інших законодавчих актів України, та якими не передбачено будь-якого іншого способу стягнення коштів під час процедури ліквідації.

Вважаючи рішення суду протиправним, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що місцевий суд, пославшись на обрання невірного способу захисту прав, при цьому не вказав на будь-який інший спосіб, який в даному спорі дав би можливість відновити її порушені права. Зазначає, що її позов по суті не був розглянутий. З наведених міркувань спросить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договори банківського вкладу (депозиту), з правом додаткового внесення коштів: №004-17518-030913 від 03.09.2013р. сума вкладу 200 доларів США, процентна ставка 10, 35% річних, на строк до 08.09.2014р. (а.с.108); № 008-17518-030913 від 03.09.2013р. сума вкладу 200 євро, процентна ставка 9, 35% річних, на строк до 08.09.2014р. (а.с.109); № 004-17519-291013 від 29.10.2013р. сума вкладу 200 євро, процентна ставка 9, 35% річних, на строк до 03.11.2014р. (а.с.96), № 002-17519-051113 від 05.11.2013р. сума вкладу 200 доларів США, процентна ставка 10, 35% річних, на строк до 10.11.2014р. (а.с.93).

На підтвердження укладення між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» договорів банківського вкладу (депозиту) №013-17520-261113 та №014-17520-261113, про які зазначено у позовних вимогах, доказів не надано.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ч.3 ст.1060 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Як вбачається із копій заяв позивача на ім`я відповідача від 01.12.2014р., 12.11.2014р., 27.11.2014р., 01.12.2014р., 03.11.2014р., 12.11.2014р., 27.11.2014р., 01.12.2014р., 08.09.2014р., нею заявлено вимоги про видачу депозитів і нарахованих відсотків повністю у валютах вкладів.

Докази про належне вчасне виконання банком свого зобов`язання по видачі строкових вкладів по спірних договорах відсутні.

З огляду на наведене, місцевий суд прийшов до правильного висновку про те, що дії (бездіяльність) Банку призвели до порушення права власності позивача та прав позивача як споживача фінансових послуг, оскільки тим самим Банк обмежив прав останньої на вільне володіння та розпорядження грошовими коштами, які є її власністю, і які підлягали видачі їй як вкладнику по закінченню строку, передбаченому у договорах вкладів.

Що стосується обраного позивачкою способу захисту свого порушеного права, то місцевим судом надану правильну юридичну оцінку, з якою погоджується і апеляційний суд.

Способами захисту суб`єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України.

Згідно ч. 2, 3 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Разом з тим, заявлений позивачем спосіб захисту даного права визнання дій відповідача порушенням права приватної власності позивача та порушенням прав споживача, за своєю правовою суттю таким не є, адже констатація наявності порушення сама по собі не може бути способом захисту права, оскільки не відновлює право, не припиняє порушення права та не запобігає порушенню права.

Згідно із нормою частин 1 і 2 ст. 651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч.4 ст.652 ЦК України зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Не встановлено в суді винятковості обставин, що давали б суду підставу для зміни в судовому порядку вищезазначених договорів банківських вкладів між сторонами, в тій частині, що заявлена у позові, а тому позовна вимога про зміну умов договорів вкладів не підлягає до задоволення.

Позовна вимога про стягнення коштів також не може бути задоволена з огляду на те, що стосовно ПАТ «Дельта Банк» розпочато процедуру ліквідації, і відповідно до п.п.1, 2 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Апеляційний суд виходить із того, що враховуючи початок процедури ліквідації ПАТ "Дельта Банк", в ході якої визначається заборгованість банку перед кожним кредитором та встановлюється черговість погашення вимог кредиторів відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", індивідуальне задоволення вимог кредитора позачергово окремо від ліквідаційної процедури не допускається. Окрім того, процедура ліквідації у банку унеможливлює надання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку цільової позики для виплати грошових коштів вкладникам банку. За депозитними вкладами особи мають право на гарантовану суму, передбачену Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до пункту 16 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з пунктом 6 статті 2 вищевказаного закону, ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи з положень пунктів 6, 16 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

За змістом наведених норм після запровадження у банку тимчасової адміністрації та початку процедури ліквідації, задоволення вимог кредиторів поза межами гарантованої Фондом суми вкладів, відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 761/793/16-ц.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Всі висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 02 жовтня 2017 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 липня 2019 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.