Номер провадження: 22-ц/813/3914/19
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року у складі судді Огренич І.В.,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 за його, позивача, місцем проживання. Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу у сторін є діти - син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.11.2015 року шлюб між сторонами був розірваний. Позивач зазначив, що син виявив бажання проживати з батьком.

Представник відповідача звернувся до суду із заявою про закриття провадження по справі, оскільки спору між сторонами щодо визначення місця проживання сина - ОСОБА_4 , 2007 р.н. за місцем проживання батька - ОСОБА_1 не існує.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини закрито, у зв`язку з відсутністю предмету спору (п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України).

При цьому суд першої інстанції посилався на ту обставину, що у підготовчому судовому засіданні представник позивача позов підтримав та зазначив, що спору між сторонами відносно визначення місця проживання дитини немає, однак не вирішені питання щодо аліментів, зустрічей відповідачки з сином.

Суд зазначив, що сторонами визнається відсутність спору щодо визначення місця проживання дитини, а тому провадження слід закрити.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_1 через представника - ОСОБА_3 .

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду.

Зазначено, що суд першої інстанції помилково послався в оскаржуваній ухвалі, що представник позивача погодився з доводами відповідача про відсутність спору між сторонами відносно визначення місця проживання дитини. Позивачу для вирішення питання з приводу припинення сплати аліментів необхідно подати до суду докази, що дитина проживає з ним постійно, а не тимчасово, оскільки письмової згоди на постійне проживання сина з батьком відповідачка не надає.

Суд, посилаючись на доводи відповідача про відсутність спору, невірно витлумачив поняття «постійне місце проживання» та «тимчасове місце проживання».Позивач та представник позивача наполягали про наявність спору з відповідачем як в письмових заявах по суті (позовна заява, відповідь на відзив), так і в ході підготовчого засідання.

Погоджувались, що на час розгляду справи дитина дійсно проживає з батьком, що є фактично лише «тимчасовим місцем проживання», враховуючи дії відповідача.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що відсутній предмет спору.

З даними висновками апеляційний суд не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України , частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (п. 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 03.05.2018 року (справа №404/251/17).

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

У пункті 16 розділу II доповіді Європейської комісії «За демократію через право» (Венеційська комісія) від 4 квітня 2011 року № 512/2009, схваленої Комісією на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року «Верховенство права» (CDL-AD(2011)003rev), вказано, що Rule of Law («верховенство права») є невід`ємною частиною будь-якого демократичного суспільства.

У рамках цього поняття вимагається, щоб усі, хто наділений повноваженнями ухвалювати рішення, ставилися до кожного з виявом поваги, на основі рівності та розумності й відповідно до закону, і щоб кожен мав можливість оскаржити незаконність рішень у незалежному та безсторонньому суді, де кожен має бути забезпечений справедливими процедурами. Отже, предметом верховенства права є здійснення влади і стосунки між особою та державою. Пунктом 41 розділу IV визначено, що обов`язковими елементами верховенства права є, зокрема: законність, заборона свавілля та доступ до правосуддя, де законність - це принцип, який означає дотримання законів (пункт 42).

Заборона свавілля полягає в тому, що деклараційні повноваження органами державної влади мають здійснюватися відповідно з принципом верховенства права, з яким є несумісне ухвалення несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень (пункт 52).

Відзначено, що доступ до правосуддя полягає, зокрема, в тому, що роль судівництва є істотно важливою в державі, заснованій на верховенстві права. Судівництво є гарантом справедливості - основоположної цінності у державі, керованій правом. Справою першочергової ваги є те, щоб судівництво мало повноваження визначати, які закони є застосовними та ваговитими щодо конкретної справи, вирішувати питання факту і застосовувати закон до фактичних обставин згідно з відповідною - тобто достатньо прозорою і передбачуваною - методологією тлумачення (пункт 54).

Відповідно до статті 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 за його, позивача, місцем проживання. Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу у сторін є діти - син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.11.2015 року шлюб між сторонами був розірваний. Позивач зазначив, що син виявив бажання проживати з батьком.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач та його представник наполягали про наявність спору з відповідачем як в письмових заявах по суті (позовна заява, відповідь на відзив), так і в ході підготовчого засідання.

Проте, закриваючи провадження у справі з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та не врахував наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини.

За таких обставин, оскаржувана ухвала суду є передчасною та відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року скасувати.

Направити цивільну справу до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 18 липня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець