ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 634/390/18 Головуючий суддя І інстанції Нестеренко О. С.
Провадження № 22-ц/818/3007/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 18 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Нестеренко О.С., по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства (нині Акціонерного товариства) Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» (нині АТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що з відповідачем по справі 07.06.2012 було укладено кредитний договір №б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Взяті на себе зобов`язання ОСОБА_1 у повному обсязі не виконала, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість перед банком у сумі 102378,30 грн.

Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 18 березня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанку» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування скарги зазначено, що районний суд дійшов помилкового висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Вказано, що судом не було з`ясовано строку дії картки, що надавалась у користування ОСОБА_1 , що зумовило хибний висновок про пропуск позовної давності. Послались на те, що ОСОБА_1 була надана кредитна картка зі строком дії до кінця березня 2016 року, що свідчить про звернення до суду з позовом у квітні 2018 року в межах трирічного строку позовної давності.

Учасники справи не скористались правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

У ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що згідно з наданим позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж відповідач здійснила 20.11.2013, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 25.04.2018, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові за правилом ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками районного суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.06.2012 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №б/н, який разом з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови), Правилами користування платіжною карткою складає між сторонами кредитний договір. Відповідно до зазначеного договору, позивач надав відповідачу кредит в розмірі 5000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

Відповідач належним чином умови договору не виконує, внаслідок чого, станом на 31.03.2018, утворилась заборгованість у розмірі 102378,30 грн, яка складається з:

- заборгованості за кредитом - 2438,09 грн;

- заборгованості по процентам за користування кредитом - 89587,45 грн;

- заборгованості за пенею та комісією - 5001,41 грн;

А також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг

- штраф - 500,0 грн (фіксована частина);

- штраф - 4851,35 грн (процентна складова).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж відповідач здійснила 20.11.2013.

Згідно позовної заяви, позивач звернувся із позовом 25.04.2018.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідачем до суду першої інстанції було зроблено заяву про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів не вбачає підстав для застосування таких наслідків та бере до уваги наступну правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19 березня 2014 року, прийняту за наслідками розгляду справи № 6-14цс14.

Верховний Суд України при застосуванні вказаних норм матеріального права при аналогічних обставинах справи дійшов висновку, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Районний суд, пославшись на вказану правову позицію та не встановивши строку дії банківської картки, що була надана відповідачу, безпідставно пов`язав початок перебігу строку позовної давності з останнім платежем, вчиненим ОСОБА_1 20.11.2013.

Як вбачається з довідки, наданої до суду апеляційної інстанції позивачем, видана за договором б/н, укладеного банком з ОСОБА_1 , картка мала строки дії - № НОМЕР_1 до 03/16, що узгоджується з даними виписки про рух коштів по рахунку відповідача (а. с. 103, 137-140).

Колегія суддів приймає вказані докази на стадії апеляційного розгляду справи, оскільки позивач не брав участі у розгляді справи в суді першої інстанції та йому не була направлена або вручена копія заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що позбавило його можливості підготувати докази на спростування заяви ОСОБА_1 .

Вказане свідчить про те, що з урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року, прийнятої за наслідками розгляду справи № 6-14цс14, Банк, звертаючись до суду з позовом у квітні 2018 року, трирічний строк позовної давності не пропустив.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 634 ЦК України договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах. При цьому сторона, яка приєднується до них не може запропонувати свої умови договору.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Правилами статті 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Так, на підтвердження своїх вимог Банком було надано суду докази того, що між ним та ОСОБА_1 виникли кредитні правовідносини - копія заяви відповідача від 07.06.2012, копія витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, довідка про строк дії картки, наданої ОСОБА_1 , її фото з карткою, а також виписка про рух коштів по її рахунку.

ОСОБА_1 у суді першої інстанції не було заперечено факту укладення кредитного договору, факту наявності та розміру заборгованості, а отже такі обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, за якою обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України вважає за необхідне за аналогічних обставин справи врахувати у даній справі правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Представником АТ КБ «Приватбанк» до апеляційного суду подано письмові пояснення, у яких зазначено, що відсутні підстави для застосування строків позовної давності до вимог про стягнення тіла кредиту у розмірі 2438,09 грн. В той же час проценти підлягають стягненню в межах строку позовної давності та в межах строку кредитування за період з 16.04.2015 по 31.03.2016 у сумі 709,08 грн за 349 днів прострочки за ставкою 30% річних. Зазначив, що заборгованість за пенею відсутня у зв`язку із пропуском річного строку позовної давності для вказаної категорії вимог. Заборгованість за комісією відсутня.

Суд погоджується з таким розрахунком представника банку.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції вважає доведеним факт отримання ОСОБА_1 банківської картки зі строком дії до 31.03.2016, то з відповідача на користь банку підлягають стягненню тіло кредиту - 2438,09 грн, відсотки за користування кредитними коштами у сумі 709,08 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Так, колегія суддів вважає, що вимога про стягнення сум штрафів є покладенням на відповідача подвійної відповідальності за застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, а тому не підлягає задоволенню.

З огляду на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального права та невірно застосовано норми процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, доводи скарги спростовують висновки суду, то на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду та задовольняє позовні вимоги частково.

Питання про судові витрати вирішується з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 18 березня 2019 року - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором б/н від 07.06.2012 у розмірі 3147 (три тисячі сто сорок сім) гривень 17 копійок, що складається з заборгованості за тілом кредиту - 2438 (дві тисячі чотириста тридцять вісім) гривень 09 копійок, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 709 (сімсот дев`ять) гривень 08 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 135 (сто тридцять п`ять) гривень 23 копійки.

В іншій частині у задоволенні позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 19.07.2019.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.