Справа № 183/2440/18
№ 2/183/422/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Пономаренко О.О.,

розглянувши, у підготовчому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Новомосковська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в:

26 квітня 2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив суд визнати за ним право власності на 7/200 частин нежитлового приміщення (торгівельного комплексу), розташованого по вул. Центральна (колишня назва Радянська), буд. 48 в с. Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого 01 вересня 2015 року.

В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №192 від 13.05.2005 року, що також стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, його батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_4, на праві спільної сумісної власності належало 7/100 частин торгівельного комплексу, розташованого по вул. Радянській, 48 в с. Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області.

Вказане нерухоме майно було зареєстроване на імя матері, але відповідно до норм ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України, воно є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки таке майно було придбано батьками під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними було зареєстровано у виконавчому комітеті Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області 02.03.1994 року.

Далі, позивач зазначає, що 01 вересня 2015 року помер його батько ОСОБА_4. Після його смерті залишилося вищезазначене спадкове майно, а саме половина від 7/100 частин торгівельного комплексу. Позивач являється єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька, оскільки його брат ОСОБА_3 та їх мати ОСОБА_7, у встановлений законом строк відмовилися від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, на користь позивача.

11 грудня 2017 року, для оформлення спадщини, позивач звернувся до Новомосковської районної державної нотаріальної контори, однак державним нотаріусом ОСОБА_8 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, оскільки частка торгівельного комплексу була набута в період шлюбу між батьками, тобто вважається спільною сумісною власністю подружжя. За життя спадкодавця договір про поділ нерухомого майна між співвласниками не був укладений, а тому визначити частку за померлим неможливо.

Зазначені обставини позбавляють можливості позивача оформити свої спадкові права після смерті батька, тому він в судовому порядку просить визнати за ним право власності на 7/200 частин нежитлового приміщення (торгівельного комплексу), розташованого по вул. Центральна (колишня назва Радянська), буд. 48 в с. Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого 01 вересня 2015 року.

Ухвалою суду від 26 квітня 2018 року відкрито провадження у справі.

В підготовче судове засідання всі учасники справи не зявилися, кожен окремо, звернулися до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутність, одночасно позивач свій позов підтримав, відповідач позов визнала.

На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 02 березня 1994 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 укладено шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис №3. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_7, що стверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 20.02.2016 року (а.с.12).

Суду подано копію договору купівлі продажу 7/100 частин торгівельного комплексу, посвідченого 13.05.2005 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу ОСОБА_10 за р. №192, на імя ОСОБА_2 (а.с.16), та копію витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 13.05.2005 року (а.с.17), з яких вбачається, що ОСОБА_7 набула права власності на вказану частку торгівельного комплексу, розташованого по вул. Центральна (колишня назва Радянська), буд. 48 в с. Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області, у період шлюбу з ОСОБА_4, а тому зазначене нерухоме майно являється спільною сумісною власністю подружжя, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Такі ж розяснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

А згідно вимог ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суду не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що даний обєкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, частки 7/100 частин торгівельного комплексу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є рівними.

01 вересня 2015 року ОСОБА_4 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.11)

Після смерті ОСОБА_4 державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_8 було заведено спадкову справу №80/216, матеріали якої свідчать про те, що дружина померлого ОСОБА_2 та син померлого ОСОБА_3 відмовилися від прийняття спадщини після смерті чоловіка/батька на користь позивача ОСОБА_1, а отже останній являється єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, після смерті ОСОБА_4.

Між тим, 11 грудня 2018 року цим же нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4, у звязку з тим, що частка торгівельного комплексу була набута в період шлюбу між спадкодавцем та ОСОБА_2, а тому таке майно вважається спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки за життя спадкодавця договір про поділ нерухомого майна між співвласниками не був укладений, визначити частку за померлим неможливо (а.с.22).

Відповідно до ст. 25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_4 помер, позивач по справі являється єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину після смерті батька, а тому за ним слід визнати право власності на 7/200 частин торгівельного комплексу, в порядку спадкування за законом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1216, 1218, 1268, 392 СК України, ст. ст.ст. 12, 76, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1,- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 7/200 частин нежитлового приміщення (торгівельного комплексу), розташованого по вул. Центральна (колишня назва Радянська), буд. 48 в с. Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області, загальною площею 56,6 кв.м., а саме приміщення №3 11,8 кв.м.; №5 4,0 кв.м.; №6 30,4 кв.м.; №7 10,4 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого 01 вересня 2015 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Сорока.