Апеляційне провадження №22-ц/824/1029/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою Кабінету міністрів України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про стягнення шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції в селищі Піски Ясинуватського району Донецької області, в якому просив стягнути солідарно з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на його користь матеріальну шкоду в сумі 4 844 035,50 грн., заподіяну внаслідок руйнування приватного будинку, та моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн. Свій позов обґрунтовував наступним:

Позивачу на праві власності належить будинок АДРЕСА_2, який в ході проведення антитерористичної операції було зруйновано в результаті потрапляння декількох артилерійських снарядів. Оскільки відповідно до закону за шкоду, спричинену терористичним актом, відповідає держава, позивач звернувся за таким відшкодуванням, однак задоволення своєї вимоги не отримав, у зв'язку з чим й був змушений подати відповідний позов до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року позов задоволений частково, в вирішено стягнути га користь позивача солідарно з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України матеріальну шкоду в сумі 4590328,00 грн. заподіяну внаслідок руйнування будинку та моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Кабінет міністрів України подав апеляційну скаргу, в якій проситьскасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 рокута постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Оскаржуване рішення вважає незаконним та необґрунтованим, зазначив, що при його ухваленні судом першої інстанції в порушення норм ЦПК України не було повно та всебічно з'ясовано обставин справи а також невірно застосовані норми матеріального та процесуального права. Зокрема судом неправильно застосовано ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», оскільки в даному випадку для застосування зазначеної норми обов'язковою умовою є наявність вироку у кримінальному провадженні, встановлення винних у вчиненні злочину; відсутній причинно-наслідковий зв'язку між діями Кабінету міністрів України та шкодою, спричиненою позивачу. Окрім того, належним відповідачем у даній справі є Російська Федерація, яка згідно ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» несе відповідальність за матеріальну та нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройного конфлікту. Також не було дотримано позивачем й порядку отримання компенсації за зруйноване житло, оскільки він не звертався до відповідної державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування із заявою про передачу залишків такого зруйнованого нерухомого майна. Усе це з точки зору апелянта обумовлює відсутність підстав для задоволення позову.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим, яке в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційних скарг законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного:

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи було належним чином доведено, що позивачу на праві власності належить будинок №33, розташований на земельній ділянці по вул. Чистякова у селі Піски Ясинуватського району Донецької області, тобто в зоні зіткнення українських військових з терористами, який під час проведення антитерористичної операції в місті Піски було зруйновано. Виявивши факт такого зруйнування, ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів, подавши до Дружківського відділення поліції Артемівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області заяву про вчинення кримінального правопорушення, по заяві якого порушено кримінальне провадження №0000297 за ч. 1 ст. 258 КК України.

Висновком проведеної судової будівельно-технічної експертизи № 788 від 12.07.2018 року розмір заподіяної позивачу шкоди внаслідок руйнування будинку складає 4 590 328,00 грн. При цьому будинок не приданий до подальшої експлуатації.

Оскільки відповідно до положень ст. 19 Закону України „Про боротьбу з тероризмом" встановлено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам внаслідок терористичного акту здійснюється державою за рахунок державного бюджету, вимоги позивача про відшкодування такої шкоди є обґрунтованими. Крім того, через руйнування будинку позивача внаслідок проведення АТО на території с. Піски Ясинуватського району Донецької області він залишився без житла та був вимушений істотно змінити спосіб життя, змінити місце проживання, разом з сім'єю переїхати зі свого житла в орендоване житло у чужому місті, тривалий час перебуває у стані постійного стресу, суд прийшов до висновку про те, що розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, має складати 20 000 грн.

З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими.

Правова підстава для відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, передбачена положеннями ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», яка в даному випадку є спеціальною нормою та має пріоритет перед загальними підставами для відшкодування шкоди. Відповідно до наведеної норми відшкодування такої шкоди провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Таким чином з даної норми вбачається, що обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на державу незалежно від її вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи. Крім іншого, обов'язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення антитерористичної операції, є розташування пошкодженого майна на території АТО.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, село Піски Донецької області, в якому був розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Загальновідомим є факт, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності.

Доводи апелянта зазначені в апеляційній скарзі, щодо обов'язкової наявності обвинувального вироку по кримінальній справі, для необхідності застосування положень ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», безпідставні та не ґрунтуються на вимогах закону. Сама структура норми ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»передбачає попереднє відшкодування шкоди за рахунок держави, яка в подальшому, після встановлення та доведення вини осіб у скоєнні терористичного акту, набуває права стягнення розміру такої шкоди з останніх. За таких умов вказані доводи апеляційної скарги не спростовують відповідності висновків суду першої інстанції.

Критично колегія суддів відноситься й до посилань апелянта на невиконання позивачем вимог ч.9 ст.86 Кодексу цивільного захисту України щодо добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, відтак відсутність підстав для виплати грошової компенсації за зруйноване житло. Так, законною умовою виплати постраждалому грошової компенсації за рахунок держави є добровільна передача зруйнованого житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. Позивачем були представлені суду докази його звернення як до Донецької обласної державної адміністрації, так і до Ясинуватської районної державної адміністрації з приводу передачі залишків зруйнованого житла, а той факт, що таким органом відмовлено у прийнятті житла та виплати компенсації за нього у зв'язку з відсутністю процедури передачі, не може впливати на обсяг прав та обов'язків позивача, який виконав всі належні дії для такої передачі. За таких умов доводи апелянта в цій частині не можуть бути прийняті судом.

Не можуть бути прийняті колегією суддів апеляційного суду й посилання апелянта на те, що належним відповідачем у даній справі є Російська Федерація. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація несе відповідальність за матеріальну та нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройного конфлікту. Таким чином отримувачем відшкодування спричиненої внаслідок збройного конфлікту шкоди є не громадянин а держава Україна. При цьому вказана норма в повній мірі узгоджується з положеннями 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», відповідно до яких держава відшкодовує шкоду, завдану громадянину, та в свою чергу має право на подальше відшкодування такої шкоди Російською Федерацією у відповідності до встановлених інституцій. Таким чином висновки суду першої інстанції в цій частині не суперечать вимогам закону. В той же час, ухвалюючи рішення про солідарне стягнення з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України спричиненої позивачу шкоди суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вказані інституції виступають не як самостійні суб'єкти, а як представники Держави Україна, яка й у відповідності до наведених вище норм й має відшкодовувати шкоду позивачу. При цьому виконання фінансових зобов'язань держави здійснюється Державноюказначейськоюслужбою України. Таким чином стягнення такої шкоди з Кабінету Міністрів України не відповідає вимогам закону.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 зроблено висновок, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов'язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України серед підстав для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про стягнення шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України (м.Київ, вул. Бастіонна, 6, на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) матеріальну шкоду в сумі 4 590 328,00 (чотири мільйони п'ятсот дев'яносто тисяч триста двадцять вісім) грн.

Стягнути з Державної казначейської служби України (м.Київ, вул. Бастіонна, 6, на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) моральну шкоду в сумі 20 000,00 (двадцять тисяч) грн.

Решту позовних вимог - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько