Дата документу 20.02.2019 Справа № 310/7995/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/7995/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Черткова Н.І.
Провадження № 22-ц/807/370/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання прийняти аліменти,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позову зазначала, що вона з ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10.12.2009 року та рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 28.10.2010 року з відповідача, починаючи з 26 серпня 2009 року були стягнуті аліменти на користь позивача на утримання ОСОБА_5 до досягнення дитиною повноліття у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу щомісячно.

У відділі ДВС Бердянського міськрайонного управління юстиції знаходиться виконавче провадження по виконавчому листу № 2-5785/2009, виданому 28.12.2009 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області щодо примусового стягнення аліментів з відповідача, але з 2009 року відповідач аліменти сплачує нерегулярно та не в повному обсязі, у зв'язку з чим виникла заборгованість по їх сплаті.

ОСОБА_3 за період з 26.08.2009 р. по 01.08.2016 р. має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 67 992,45 грн., а сума неустойки (пені) за несплату аліментів (заборгованість визначена на підставі розрахунку державного виконавця) становить 21 175,18 грн.

На підставі викладеного, позивач просила суд, зобов'язати стягнути з ОСОБА_3 на її користь неустойку за порушення строків виплати аліментів за період з 01.09.2009 року по 01.07.2016 року на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 у сумі 21175,18 грн.

21. 03.2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про зобов'язання ОСОБА_6 прийняти аліменти від ОСОБА_3

В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначав, що йому постійно чиняться перешкоди у спілкуванні з сином, копії квитанцій про сплату аліментів було представлено в опікунську раду. ОСОБА_3 вказав, що він вчасно сплачує аліменти, але у зв'язку з тяжким матеріальним становищем не завжди виходить сплатити аліменти. ОСОБА_3 вказав, що в Україні проходить антитерористична операція, багато підприємств не працює, важко знайти роботу. ОСОБА_3 поштовим переказом відправляв аліменти ОСОБА_4, але вона відмовляється отримувати аліменти.

На підставі викладеного просив суд зобов'язати ОСОБА_4 прийняти аліменти.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.02.2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання прийняти аліменти (справа №310/1578/17) прийнято та об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів (справа№310/7995/16-ц).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької областівід 14 червня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 неустойку (пеню) за порушення строків виплати аліментів за період з 01.09.2009 року по 01.07.2016 року на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 21175, 18 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, судовий збір у розмірі 551, 20 копійок.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання прийняти аліменти, відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок виконаний відповідно до норм закону, тому на підставі ст.. 196 СК України пеня підлягає стягненню у сумі 21175,18 грн.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності заявлених зустрічних позовних вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10.12.2009 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 28.10.2010 року, починаючи з 26 серпня 2009 року з ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на користь позивача на утримання ОСОБА_5 до досягнення дитиною повноліття у розмірі 1/3 частини від усіх його видів доходу щомісячно.

На виконання відідлу ДВС Бердянського міськрайонного управління юстиції знаходиться виконавче провадження по виконавчому листу № 2-5785/2009, виданому 28.12.2009 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області щодо примусового стягнення аліментів з відповідача, але з 2009 року відповідач аліменти сплачує нерегулярно та не в повному обсязі, у зв'язку з чим виникла заборгованість по їх сплаті.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що станом на 01.08.2016 року у ОСОБА_3 у зв'язку з регулярною несплатою аліментів виникла заборгованість у розмірі 67 992,45 грн., що підтверджується довідкою про розмір заборгованості № від, наданою Бердянським міськрайонним ВДВС ГТУ у Запорізькій області.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції вірно керувався положеннями статей 181, 191 СК України.

Згідно ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

За положеннями ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками.

В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

З урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, у якому не проводилось стягнення аліментів.

Сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, у якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач був обізнаний про стягнення з нього аліментів за рішенням суду на користь позивачки на утримання сина та їх розмір, він повинен був сплачувати аліменти від дня набрання зазначеним рішенням законної сили.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданий позивачем розрахунок є вірним та виконаний до вищевказаних норм закону, який суд першої інстанції перевірив та згідно якого, пеня, що підлягає стягненню з відповідача складає 21175,18 гривень.

Судом першої інстанції вірно визначено розмір неустойки (пені), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з кількості днів прострочення сплати відповідачем за первісним позовом аліментів кожного місяця, суми несвоєчасно сплачених аліментів, розмір неустойки (пені), починаючи з 01 вересня 2009 року по 01 серпня 2016 року судом визначено за наступною формулою: сума заборгованості за аліментами за один місяць помножена на 1% та помножена на кількість днів у місяці.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_3 всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надано судові жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_4 не приймає від нього грошові кошти в якості сплати аліментів на утримання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Судом першої інстанції вірно встановлено, що порядок примусового стягнення аліментів за рішенням суду передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

ОСОБА_3 не надав суду доказів того, що він звертався з заявами про прийняття аліментів.

З матеріалів виконавчого провадження судом вірно встановлено, що ОСОБА_3 неодноразово роз'яснювалось, що він має право здійснювати перекази на розрахунковий рахунок Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, але ОСОБА_3 протягом тривалого часу наданим йому правом не користувався.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин спеціальну позовну давність не заслуговують на увагу, з тих підстав, що річний строк позовної давності для стягнення неустойки, визначений п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, не підлягає застосуванню, оскільки в ч.2 ст.268 ЦК України зазначено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність і дія цих положень розповсюджується і на стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, оскільки в ч. 1 ст.20 СК України зазначено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, окрім конкретно зазначених випадків.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4 та відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: