Справа № 128/2430/18
Провадження № 22-ц/801/1298/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 рокуСправа № 128/2430/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Білозора Олега Леонідовича

на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором про надання кредиту,

Рішення ухвалила суддя Ганкіна І.В.

Рішення ухвалено о 12.30 год. у м. Вінниці

Повний текст судового рішення складено 19 грудня 2018 року,

Встановив:

У вересні 2018 року ТОВ «Росвен Інвест Україна» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором про надання кредиту, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 липня 2011 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання кредиту № 500217015, за умовами якого банк надав відповідачеві кредит в сумі 49 999 грн. з кінцевим терміном погашення - до 14 липня 2014 року.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором виконував з порушенням умов договору, сплачуючи щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором.

Внаслідок істотних порушень відповідачем зобов`язань за кредитним договором ПАТ «Альфа-Банк» визнало строк повного повернення кредиту таким, що настав, та розпочав процедуру досудового врегулювання проблемної заборгованості, шляхом здійснення телефонних дзвінків та направлення письмових повідомлень про необхідність погашення простроченої заборгованості. Проте відповідач заборгованість не сплатив.

23 грудня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу № 2013-1, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» своє право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі - за кредитним договором № 500217015 від 12 липня 2011 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», прострочена заборгованість за яким станом на 23 грудня 2013 року складала 71 423,10 грн, із яких: 62 723,10 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 8700 грн. - прострочені відсотки за користування кредитом.

З часу укладення договору факторингу з боку відповідача не було здійснено погашень суми заборгованості, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованість за кредитним договором № від 12 липня 2011 року, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем, в сумі 71 423,10 грн.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованість за кредитним договором № від 12 липня 2011 року, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 в сумі 71 423,10 грн. та 1762 грн. в рахунок повернення сплаченого судового збору.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 16 квітня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2018 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Білозор О.Л. просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Росвен Інвест Україна».

Зазначив, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, ухваленим всупереч вимог чинного законодавства та з порушенням норм матеріального права; судом неповно з`ясовано та відображено обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсності. Судом першої інстанції не враховано, що позивач не зазначив підстави нарахування заборгованості, не зазначив період виникнення заборгованості та не підтвердив розмір заборгованості належними доказами, не надавши відомостей про рух коштів по рахунку та розрахунку заборгованості за договором. Судом не взято до уваги, що відповідно до кредитного договору від 12 липня 2011 року і додатку № 1 до цього договору, тіло кредиту становить 49 999 грн., а не 62 723,10 грн. Крім цього позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом та відсутнє клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду з позовом.

Позивач ТОВ «Росвен Інвест Україна» відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує умови укладеного кредитного договору в порядку та строки, передбачені договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 71 423,10 грн., розмір якої суд першої інстанції вважав доведеним та стягнув з відповідача.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 12 липня 2011 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 500217015, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 49 999 грн. зі сплатою процентної ставки за користування кредитом - 17% річних, з остаточним терміном повернення кредиту - 14 липня 2014 року, шляхом безготівкового перерахування на картковий рахунок № НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику в ПАТ «Альфа-Банк» (а. с. 39-40).

На виконання цього договору 12 липня 2011 року банком відкрито відповідачеві поточний (картковий рахунок) № НОМЕР_1 та видано платіжну картку № НОМЕР_2 (а. с. 41, 42).

Пунктом 2.6. кредитного договору передбачено, що платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим договором здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку й на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 цього договору і його невід`ємною частиною.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України (параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Позичальник згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

23 грудня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу № 2013-1, згідно з пунктом 2.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, фактор (ТОВ «Росвен Інвест Україна») зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ПАТ «Альфа-Банк») за плату, а клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в додатку № 1-1 до договору, що додається до даного договору на паперовому носії; сторони погодили, що до фактора переходять всі права, які належать клієнту за основними договорами, на умовах передбачених основними договорами, за виключенням права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів (а. с. 7-15).

Згідно з пунктом 2.2. договору факторингу право вимоги, що відступається згідно даного договору включає суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить клієнту.

Згідно витягу з реєстру передачі прав вимоги до договору факторингу № 2013-1 від 23 грудня 2013 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» ОСОБА_1 має прострочену заборгованість по тілу кредиту - 62 723,10 грн., прострочені відсотки за користування кредитом - 8700 грн., загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 71 423,10 грн. (а. с. 16).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 500217015 від 12 липня 2011 року в загальній сумі 71 423,10 грн., позивач ТОВ «Росвен Інвест Україна» не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження розміру зазначеної заборгованості, зокрема, розрахунку заборгованості за кредитним договором, інформації про рух коштів по рахунку тощо.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором № 500217015, укладеним 12 липня 2011 року між ним та ПАТ «Альфа-Банк», в сумі 71 423,10 грн., із яких: 62 723,10 грн. - прострочена заборгованість по тілу кредиту та 8700 грн. - прострочені відсотки за користування кредитом, яку позивач просив стягнути з відповідача у позовній заяві.

До позовної заяви позивач ТОВ «Росвен Інвест Україна» додав витяг з реєстру передачі прав вимоги до договору факторингу № 2013-1 від 23 грудня 2013 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна», яка містить інформацію про те, що ОСОБА_1 має прострочену заборгованість по тілу кредиту - 62 723,10 грн., прострочені відсотки за користування кредитом - 8700 грн.; загальна сума заборгованості за кредитним договором - 71 423,10 грн. (а. с. 16). Проте зазначений витяг не містить інформації про те, що така заборгованість ОСОБА_1 виникла саме за кредитним договором № 500217015 від 12 липня 2011 року, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем.

Додаток № 1-1 до договору факторингу № 2013-1 від 23 грудня 2013 року, що згідно умов цього договору має містити перелік боржників за договорами, право вимоги за якими виникло у позивача, позивач суду не надав.

Крім того, як свідчать матеріали справи, відповідно до умов кредитного договору № 500217015 від 12 липня 2011 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_1 , останньому надано кредит в розмірі 49 999 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 17% річних та відповідач зобов`язався платежі з повернення кредиту, сплату процентів за його користування та інших платежів за цим договором здійснювати щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку й на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цього договору і є його невід`ємною частиною.

Згідно додатку № 1 до кредитного договору № 500217015 від 12 липня 2011 року за період з 15 серпня 2011 року до 14 липня 2014 року відповідач зобов`язаний сплатити банку: в погашення основної суми кредиту - всього 49 999 грн. (колонка 3), проценти за користування кредитом - в загальній сумі 14 189,48 грн. (колонка 4), інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) - всього в сумі 21 600 грн. (колонка 5.4.) (а. с.40).

В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за цим кредитним договором в сумі 71 423,10 грн., із яких: 62 723,10 грн. - прострочена заборгованість по тілу кредиту та 8700 грн. - прострочені відсотки за користування кредитом. Тобто розмір заборгованості за тілом кредиту 62 723,10 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, є більшим від розміру основного зобов`язання за кредитним договором, яку відповідач зобов`язався сплатити ПАТ «Альфа-Банк» відповідно до додатку № 1 до кредитного договору № 500217015 від 12 липня 2011 року, розмір якої за весь період дії договору становить 49 999 грн.

Розмір заявленої до стягнення заборгованості позивач не підтвердив будь-якими доказами; не зазначив період нарахованої заборгованості, в тому числі - період нарахування заборгованості за відсотками за користування кредитом.

У позовній заяві позивач зазначив про те, що відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов кредитного договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором. Проте зазначене позивач не підтвердив жодними доказами. Інформація про рух коштів; про повну або часткову сплату щомісячних платежів за договором, про що зазначає позивач у позовній заяві, в матеріалах справи відсутня. У зв`язку з цим апеляційний суд позбавлений можливості встановити дійсний розмір заборгованості за відповідача за кредитним договором.

Отже наданий позивачем витяг з реєстру передачі прав вимоги до договору факторингу № 2013-1 від 23 грудня 2013 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна», яка містить інформацію про те, що ОСОБА_1 має прострочену заборгованість по тілу кредиту - 62 723,10 грн., прострочені відсотки за користування кредитом - 8700 грн.; загальна сума заборгованості за кредитним договором - 71 423,10 грн., не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості та її розміру. Будь-яких інших доказів щодо розміру заборгованості відповідача за кредитним договором № 500217015 від 12 липня 2011 року позивач суду не надав.

Відповідно д ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про доведеність позивачем позовних вимог щодо розміру заборгованості відповідача за кредитним договором в сумі 71 423,10 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову з порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, у зв`язку з чим висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

З огляду на викладене апеляційна скарга представника відповідача підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Білозора Олега Леонідовича задовольнити.

Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором про надання кредиту № 500217015 від 12 липня 2011 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіЮ.Б. Войтко
В.В. Сопрун