ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2019 року

м. Харків

Справа №641/7974/18

Провадження № 22-ц/818/3509/19

Категорія: право власності

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 22 квітня 2019 року у складі судді Чайка І.В.,

у цивільній справі №641/7974/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу на відчуження частки квартири,-

встановив:

01.11.2018 року ОСОБА_1 в особі свого представника - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою в якій просив надати дозвіл на відчуження 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , без згоди батьків неповнолітніх осіб.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що ОСОБА_1 по справі є власником 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 . Інша 1/3 частина квартири належить відповідачу по справі. Проживаючи за кордоном позивач надав своїм представникам довіреність на продаж своєї частки квартири. Під час збору необхідних для продажу документів, стало відомо, що відповідач по справі без згоди позивача прописав у спірній квартирі неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , 2001 року народження та ОСОБА_6 , 2012 року народження. В порядку ст.362 ЦК України, представником позивача на адресу відповідача був направлений лист з пропозицією придбати належну позивачу частину квартири, відповідь на який не було надано, у зв`язку з чим представником позивача було знайдено покупця на вказану частку квартири. Однак, нотаріуси м. Харкова відмовляються посвідчувати договір купівлі-продажу, оскільки в спірній квартирі зареєстровані неповнолітні особи. Представник позивача неодноразово звертався до соціальних служб із заявами про надання дозволу на продаж належної позивачу частки квартири, однак постійно отримував відмови у розгляді вказаного питання, та було роз`яснено, що на укладення відповідного правочину повинно бути надано дозвіл батьків дітей. Відсутність дозволу на відчуження належної позивачу частки квартири, порушує права позивача щодо розпорядження своїм майном, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 22 квітня 2019 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з тих підстав, що судове рішення є незаконним, необґрунтованим, та прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначає, що листом Департаменту служби у справах дітей №1697/0/202-18 від 19 червня 2018 року позивачу повідомлено, що для отримання дозволу органу опіки та піклування, який діє виключно в інтересах дітей, на відчуження майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, батьки дітей повинні надати згоду на здійснення позивачем відповідного правочину. Відповідач не бажає звертатися до органу опіки і піклування з метою отримання такого дозволу для позивача, оскільки ігнорує будь-які звернення позивача та перешкоджає йому реалізувати своє майно.

В передбаченому ст. 362 ЦК України порядку позивач направляв співвласнику заяву з пропозицією купити належну йому частку квартири, однак ОСОБА_3 ухиляється від її отримання, що унеможливлює реалізацію позивачем його законного права вільно розпоряджатися своїм майном.

Позбавлення позивача можливості розпорядитися належною йому частиною квартири є порушенням його конституційного права розпоряджатися своєю власністю.

Суд помилково зазначає, що власник, права якого порушені, може скористатися не будь- яким, а лише конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні правовідносини. Оскільки в 2017 році було внесено зміни до абзацу 12 ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України та викладено його в наступній редакції: «Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.»

Таким чином, судом не враховані зміни до законодавства, якими було передбачено право позивача обрати будь-який спосіб захисту свого цивільного права навіть якщо він не встановлений договором чи законом, якщо такий спосіб захисту не суперечить законодавству.

ОСОБА_3 та Департамент служб у справах дітей ХМР відзиви на апеляційну скаргу не подали.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 19, 274, 368, 369 ЦПК України, зважуючи на відсутність обґрунтованих клопотань про наявність підстав для зміни встановленого ухвалою суду порядку апеляційного перегляду справи, розглядає справу за апеляційною скаргою в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судовим розглядом встановлено, що з копії договору про визначення часток в спільній сумісній власності від 03.03.2008 року вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 належить по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 17 липня 1996 року, за реєстраційним н№ 3-96-5916, а також зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 19 липня 1996 року за реєстровим № П-3-10879, реєстраційний номер нерухомого майна 21366122. (а.с. 12)

Згідно відомостей з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.10.2016 року, позивачу на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.10.2016 року, на праві приватної спільної часткової власності, належить 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . ( а.с.11)

Відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.06.2018 року, позивачу на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.04.2018 року, на праві приватної спільної часткової власності, належить 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . (а.с.10)

Таким чином, ОСОБА_1 є власником 2/3 частин кваритири АДРЕСА_1 , що належать йому на праві спільної часткової власності.

Власником іншої 1/3 частини спірної квартири є ОСОБА_3 , що підтверджується договором від 03.03.2018 року про визначення часток в спільній сумісній власності, що посвідчений приватним нотаріусом ХМНО - Бєсєда Д.С. ( а.с.12)

Відповідно до листа КП « Жилкомсервіс» від 02.10.2017 року, в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані відповідач по справі, а також неповнолітні ОСОБА_5 , 2001 року народження з 2007 року та ОСОБА_6 , 2012 року народження з 2012 року . ( а.с.19)

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Частиною другою статті 18 цього Закону передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до п.7 статті 177 СК України батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними

Пунктом третім статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Положеннями статті 171 СК України встановлено, що батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними.

Наведені норми вказують на те, що батьки, а також і державні органи вирішуючи питання, що стосуються прав та обов`язків дітей, зокрема, і питань їх майна, зобов`язані першочергово приділяти увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і відповідно при вирішенні таких питань не допускати порушень (недотримання) цих інтересів.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до приписів статті 16 ЦК України такого способу захисту як надання у судовому порядку дозволу на відчуження нерухомого майна без погодження органу опіки та піклування законодавством не передбачено. При цьому позивач жодним чином не доводить належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами порушення своїх прав відповідачем та необхідність їх захисту.

Крім того, помилковими є посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції помилково не застосував абзац 12 ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України відповідно до якого суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках, оскільки обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування. Таким чином, не є способом захисту вимога зобов`язати порушити приписи законодавства України для зміни правовідношення на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач, маючи намір відчужити належну йому частку квартири, повинен отримати на це згоду органу опіки та піклування, оскільки неповнолітні діти відповідача мають право користування цією квартирою. Право звернення до органу опіки та піклування для отримання відповідного дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким мають діти, мають лише їхні батьки. Іншого порядку отримання такого дозволу не передбачено. Звертаючись до суду з вимогою про надання дозволу на відчуження частки нерухомого майна без дозволу органу опіки та піклування, позивач обрав не передбачений чинним законодавством спосіб захисту своїх майнових прав.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним судом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та надав належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів у справі та висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.ст. 374, 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 22 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 19 липня 2019 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина