ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2232/19 Справа № 198/364/15 Суддя у 1-й інстанції - Гайдар І. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приват Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

05.06.2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій зазначає, що відповідно до укладеного договору № DN81AR100130289 від 26.02.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 76 618,25 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.02.2015 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитно-заставним договором ОСОБА_1 передав у заставу банку автомобіль марки «OPEL ASTRA OTGF 69», 2008 року випуску. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредит у встановленому договором розмірі та на визначених в договорі умовах. В порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за договором відповідач станом на 18.05.2015 р. має заборгованість 296 679,33 грн. яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 73 340,20 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 11 455,60 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 197 517,85 грн., штраф (фіксована частина) 250,00 грн., штраф (процентна складова) 14 115,68 грн. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 296 679,33 грн. за договором № DN81AR100130289 від 26.02.2008 року та судові витрати у розмірі 2 966,79 грн. (том 1 а.с.2-3).

Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2018 року, яке доповнено додатковим рішенням цього ж суду від 21 грудня 2018 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приват Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволенні частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (р/р НОМЕР_2 , МФО 305299, код ЄДРПОУ 14360570, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, 01001) заборгованість за кредитно-заставним договором № DN81AR100130289 від 26.02.2008 р. у розмірі 202 997 грн. 26 коп., що складається з наступного: 73 340 грн. 20 коп. тіло кредиту, 129 657 грн. 06 коп. пеня. Також вирішено питання щодо судових витрат (том 2 а.с. а.с.85-94,129-130).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (том 2 а.с.106-108).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що 26.02.2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитно-заставний договір № DN81AR100130289. Відповідно до умов вказаного договору банк надав клієнту кредит для придбання автомобіля, оплати перших страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту та здійснення платежу за реєстрацію предмета застави у розмірі 76 618,25 грн., з кінцевим терміном повернення до 25.02.2015 року та відсотковою ставкою 9,60 % річних (том 1 а.с. 7-16).

В свою чергу відповідач зобов`язався відповідно до пункту 2.1 договору прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування останнім, а також здійснити інші платежі відповідно до умов вказаного договору.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитно-заставним договором ОСОБА_1 передав банку у заставу автомобіль марки «OPEL ASTRA OTGF 69», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 .

Пунктами 6.2.2 - 6.2.4, 17.1.10, 17.8 кредитно-заставного договору встановлений обов`язок позичальника погашати заборгованість за кредитом, відсотками за користування кредитом, а також сплачувати інші платежі відповідно до умов договору, щомісяця з 24 по 28 число у сумі 1 644,51 грн. (том 1, а.с. 9, 15).

Пунктами 14.2, 14.3, 14.9. розділу 14 «Відповідальність сторін та вирішення спорів» кредитно-заставного договору визначена відповідальність позичальника за несвоєчасне виконання зобов`язань з погашення кредитної заборгованості у вигляді пені у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки, та штрафу у сумі 250 грн. плюс 5% від суми невиконаного зобов`язання у випадку порушення будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 календарних днів (том 1 а.с. 13).

Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі та в обумовлений договором термін.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості та випискою за рахунком № НОМЕР_4 ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитно-заставним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 18.05.2015 р. утворилась заборгованість у розмірі 296 679,33 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 73 340,20 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 11 455,60 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 197 517,85 грн., штраф (фіксована частина) - 250,00 грн., штраф (процентна складова) - 14 115,68 грн. (том 1, а.с. 4-6, 107-108).

Пунктами 12.1, 12.2.1 кредитно-заставного договору передбачено, що у випадку затримання сплати Позичальником частини наданого Кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць настає подія дефолту. У разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов`язань за договором.

Водночас, позичальник зобов`язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі за адресою, що вказана у пункті 17.13 договору, протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у державному реєстрі. Якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт (або з моменту реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави) позичальник не усунув подію дефолту, він зобов`язаний негайно повернути суму кредиту в повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати усі інші грошові зобов`язання за договором у повному обсязі, а банк має право, зокрема, звернути стягнення на предмет застави (п.п. 12.2.2, 12.2.6 договору).

Відповідно до пунктів 13.1., 13.2, 13.6 договору після настання події дефолту та спливу строку для добровільного погашення забезпечених вимог предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі, що визначається на дату фактичного задоволення таких вимог. Предмет застави може бути реалізований або використаний в інший спосіб для задоволення забезпечених вимог без застосування судових процедур, при цьому банк має право на власний розсуд обрати один з передбачених договором способів, зокрема, продаж предмета застави банком третій особі за початковою ціною в розмірі оціночної вартості, встановленої банком, але не нижче 50% від повної вартості згідно з пунктом 17.10 договору. Після звернення стягнення на предмет застави забезпечені вимоги вважаються задоволеними і погашеними лише у розмірі сум у відповідній валюті, фактично і остаточно отриманих банком в результаті такого звернення стягнення.

ОСОБА_1 та позивач у договорі дійшли згоди, що у разі прострочення виконання боргових зобов`язань щонайменше на один календарний місяць настає подія дефолту, про яку банк повідомляє позичальника, а останній зобов`язаний усунути таку подію негайно. Після спливу строку, встановленого для добровільного виконання зобов`язання, та неусунення події дефолту строк виконання зобов`язання у повному обсязі вважається таким, що настав, на підставі чого банк набуває права звернення стягнення на заставлене майно у позасудовий спосіб шляхом продажу автомобіля третій особі.

З матеріалів справи вбачається, що останній платіж за кредитно-заставним договором ОСОБА_1 здійснив 31.12.2009 року, а в подальшому припинив сплату щомісячних платежів, у зв`язку з чим утворилась кредитна заборгованість (том 1 а.с. 107-108).

26.04.2012 року, визнаючи наявну заборгованість, за актом прийому відповідач передав представнику банка предмет застави автомобіль марки «OPEL ASTRA OTGF 69», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , за довіреністю, посвідченою 28.01.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрованою в реєстрі за № 269, уповноважив ПАТ КБ «ПриватБанк» на представництво його інтересів у вирішенні питань, пов`язаних з відчуженням вказаного транспортного засобу (том 1 а.с. 157, 158).

23.01.2014 року позивач продав предмет застави третій особі за ціною 47 000,000 грн., що визначена за результатами оцінки, проведеної незалежним експертом станом на 18.10.2013 року, а отримані від продажу автомобіля кошти зарахував в рахунок погашення кредитної заборгованості відповідача. Вказані обставини підтверджуються копіями меморіальних ордерів № 1F7F та № 1 від 23.01.2014 року, випискою за рахунком ОСОБА_1 № НОМЕР_5 станом на 23.01.2014 року, копією акта прийому-передачі легкового автомобілю від 23.01.2014 року та висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 5899 від 18.10.2013 року(том 1, а.с. 157, 161-164, 183).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача основну суму заборгованості у розмірі 73 340,20 грн. та пеню у сумі 129 637,06 грн., яка була зменшена відповідно до правил, закріплених у частині 1 статті 613, частині 1 статті 614 та частині 1 статті 616 ЦК України, суд першої 1 інстанції виходив з того, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем підтверджено належними доказами по справі, і у нього в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти.

Крім того, суд 1 інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення нарахованих відсотків не підлягаються стягненню у зв`язку із з тим, що право нараховувати відсотки після передачі відповідачем предмета застави припинилось, також враховано період нарахування та зарахування суми після реалізації автомобіля. Також суд 1 інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення нарахованих штрафів, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Із вказаним висновком суду 1 інстанції колегія суддів погоджується.

Так, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

За статтею 1049 параграфа 1 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця.

Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За частиною 1 статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно зі статтями 589, 590 ЦК України, статтею 20 Закону України «Про заставу» у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 591 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах в такому випадку забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року в цивільній справі № 357/17964/15-ц.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до правил, закріплених у частині 1 статті 613, частині 1 статті 614 та частині 1 статті 616 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

За нормами статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (постанова ВСУ від 21 жовтня 2015 року № 6-2003-цс15).

З матеріалів справи вбачається, що банк взяті на себе зобов`язання виконав у повному обсязі, а відповідач в порушення умов договору належним чином не виконував свої зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

За змістом ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов`язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України, навіть після реалізації автомобіля.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, виникла заборгованість внаслідок невиконання умов кредитного договору, а тому заборгованість дійсно підлягає стягненню на користь позивача в розмірі визначеному судом 1 інстанції, у розмірі 202997,26 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 73 340,20 грн. та пені у сумі 129 637,06 грн., розмір якою відповідачем не спростовано.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд 1 інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що банк звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, оскільки як вбачається із розрахунку заборгованості по кредитному договору №DN81AR100130289 від 28.02.2008 року, останній платіж в рахунок погашення кредиту було зроблено 31.12.2009 року та в подальшому припинив сплату щомісячних платежів у зв`язку із чим утворилась заборгованість, а п. 12.1, 12.2.1 кредитно - заставного кредиту передбачено, що у випадку затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та або процентів що найменше на один календарний місяці настає подія дефолту, тобто право на звернення до суду у позивача згідно норм ЦК настало з моменту коли він дізнався про своє порушене право, а саме з 01.01.2010 року, а позивач звернувся до суду лише 05.06.2015 року, тобто з пропуском 5 річного строку позовної давності передбаченого п. 14.11 кредитного договору, колегія суддів не бере до уваги виходячи з наступного.

Як вбачаться із матеріалів справи, 26.04.2012 року за актом прийому відповідач передав представнику банка предмет застави автомобіль марки «OPEL ASTRA OTGF 69», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , за довіреністю, посвідченою 28.01.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрованою в реєстрі за № 269, уповноважив ПАТ КБ «ПриватБанк» на представництво його інтересів у вирішенні питань, пов`язаних з відчуженням вказаного транспортного засобу (том 1 а.с. 157, 158).

23.01.2014 року позивач продав предмет застави третій особі за ціною 47 000,000 грн., що визначена за результатами оцінки, проведеної незалежним експертом станом на 18.10.2013 року, а отримані від продажу автомобіля кошти зарахував в рахунок погашення кредитної заборгованості відповідача. Вказані обставини підтверджуються копіями меморіальних ордерів № 1F7F та № 1 від 23.01.2014 року, випискою за рахунком ОСОБА_1 № НОМЕР_5 станом на 23.01.2014 року, копією акта прийому-передачі легкового автомобілю від 23.01.2014 року та висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 5899 від 18.10.2013 року(том 1 а.с. 157, 161-164, 183).

Отже, ОСОБА_1 передавши 26.04.2012 року за актом прийому представнику банка предмет застави автомобіль марки «OPEL ASTRA OTGF 69», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 та уповноваживши ПАТ КБ «ПриватБанк» на представництво його інтересів у вирішенні питань, пов`язаних з відчуженням вказаного транспортного засобу в повній мірі виразив своє волевиявлення та визнав чинність та дійсність кредитного договору та наявність заборгованості.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: