ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року м. Харків

Справа № 644/6452/17

Провадження № 22-ц/818/2951/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 3 квітня 2019 року, ухвалене суддею Бабенко Ю.П.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим у квартирі АДРЕСА_1 , внаслідок відсутності особи понад 6 місяців.

Позов мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності та отримана у спадщину від батьків. У вказаному приміщенні з 10 листопада 1999 року зареєстрована вона та її син ОСОБА_2 , який після реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у 2005 році у ньому не проживає, не утримує його та не сплачує комунальних платежів, оскільки проживає у іншому населеному пункті, а всі обов`язки по утриманні квартири виконує позивач. Наразі, позивач бажає продати вказане належне їй майно, проте її право на розпорядження ним порушене, адже реєстрація відповідача у зазначеній квартирі перешкоджає продажу квартири. Зазначає, що відповідач не проживає у вказаному житлі більше 1 року, тому на підставі ст..405 ЦК України втратив право користування ним, при цьому, жодних домовленостей між сторонами з приводу користування житлом не було.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 3 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем та її представником доведено факт не проживання відповідача у спірній квартирі, не оспорюється цей факт і самим відповідачем. Разом з тим позивачем та її представником не доведено належними та допустимими доказами факт того, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин, що відповідачу не чинились перешкоди у користуванні спірною квартирою. Несплата відповідачем комунальних платежів не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, оскільки позивач не позбавлена права на стягнення сплачених нею коштів з відповідача на її користь. Не є такою підставою і намір позивача продати квартиру, який не доведено жодними доказами. Таким чином, суд дійшов висновку, що причини не проживання відповідача у спірній квартирі є поважними. Відповідач мав намір проживати в спірній квартирі разом із дружиною, але позивач перешкоджала йому в цьому і з метою перешкоджання змінила замки в квартирі, а йому не надала ключі від квартири, хоча сама також не проживає в спірній квартирі. Позивачем та її представником вказані обставини не спростовані, суду не надано докази, які б ці обставини спростовували.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду є незаконним, висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, та у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування посилається на те, що суд при встановленні обставин перешкоджання відповідачу у користуванні квартирою взяв до уваги лише показання тих свідків, які мешкають в іншій місцевості, а вказані обставини їм стали відомі лише зі слів позивача. Тоді як, показання свідків, що мешкають в сусідніх квартирах та підтвердили відсутність перешкод відповідачу, до уваги взяті не були. Крім того, відповідач до КП «Жилкомсервіс» та Індустріального ВП ГУНП в Харківській області із заявами про наявність перешкод у користування квартирою не звертався.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.05.2014 року (а.с.7-9) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.08.2017 року (а.с.10-12). Викладене також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 90).

З 10.11.1999 року у квартири АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 03.10.2017 року (а.с.13) та довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а.с.76).

На запит суду Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» повідомило, що відповідач ОСОБА_2 з заявами щодо тимчасового не проживання, перешкоджань в користуванні та проживанні в спірній квартирі не звертався (а.с.84).

На запит суду Індустріальний ВП ГУНП в Харківській області повідомив, що відомостями про місцезнаходження ОСОБА_2 не володіє, заяв про від нього про перешкоджання в користуванні вищевказаною квартирою не надходило (а.с.86).

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Таке ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Тобто, обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі, у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

У справах про наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Тобто в кожному випадку суд має з`ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи.

Розглядаючи справу, суд враховує інтереси всіх сторін і вирішує спір залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховує, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог з урахуванням наступного.

Відповідно до вимог частин 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Матеріали справи не містять інформацію про причини відсутності відповідача та період відсутності. В суді апеляційної інстанції позивач підтвердила, що змінила замки в квартирі і що ключів у сина не має. Визнати його таким, що втратив право на житло їй потрібно щоб продати квартиру.

З урахуванням вищезазначеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог, оскільки судовим розглядом не встановлено, що відповідач відсутній за місцем проживання без поважних причин.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів суду відсутність відповідача без поважних причин за місцем проживання і обґрунтував його належним чином.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 3 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 26 липня 2019 року