КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6300/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019року місто Київ

справа № 360/1577/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Пайове товариство «Світлана» на рішення Бородянського районного суду Київської області від 04 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Унятицького Д.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пайове товариство «Світлана» про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користьборг у розмірі 125410 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 02 квітня 2008 року між ним та ТОВ «Пайове товариство «Світлана» булоукладенодоговір про співробітництво, за умовами якого учасники договору зобов'язались спільно діяти для досягнення спільних господарських цілей, а саме - одержання прибутку в галузі торгівельної діяльності.

Вказував, що відповідно до п.2.2.4 договору товариство зобов'язувалося в рахунок компенсації за частку в його майні, що закріплюється за іншими учасниками товариства, а також належних йому дивідендів по результатам щорічної діяльності товариства виплачувати щорічно тверду грошову суму двадцять тисяч гривень з урахуванням індексу інфляції до 20 серпня поточного року.

Зазначав, що протягом всього часу відповідач здійснював виплату вказаної фіксованої суми та нараховане відповідно до річного індексу інфляції за попередній рік інфляційне збільшення, проте кожна сума сплачувалась в серпні поточного року з урахуванням індексу інфляції лише за минулий рік.

Зауважував, що не погоджуючись з порядком нарахування індексу інфляції на тверду грошову суму він неодноразово звертався до ТОВ «Пайове товариство «Світлана» задля врегулювання спору, проте відповідач продовжував сплачувати тверду грошову суму в розмірі 20000 грн. з урахуванням індексу інфляції, в порядку нарахування за своїм розсудом.

Вважає, що оскільки зазначена виплата повинна була проводитись наростаючим підсумком шляхом перемноження між собою щомісячних індексів, що складають відповідний період, то станом на серпень 2017 року заборгованість товаристваперед ним за договором становить 125410 грн.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 04 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнутоз ТОВ«Пайове товариство «Світлана»на користь ОСОБА_1 борг в сумі 88130 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнутоз ТОВ«Пайове товариство «Світлана»в дохід бюджету судовий збір в сумі 881,30 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ТОВ «Пайове товариство «Світлана» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на ст.2 Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» та те, що жодним нормативним актом не передбачено порядок щорічної індексації твердої суми наростаючим підсумком з урахуванням індексів за період в декілька років.

Вказував, що індексація твердої щорічної суми, яка виплачувалася позивачу здійснювалася відповідно до умов договору та домовленостей сторін, при цьому метод її обчислення не суперечить нормам чинного законодавства та не заперечувався позивачем протягом 10 років дії договору про співробітництво.

Зазначав, що суд першої інстанції у рішенні, врахувавши строк позовної давності, розрахував борг в межах трирічної давності в сумі 88130 грн. не вказавши в рішенні, на підставі яких розрахунків він визначив таку суму та чим він її мотивує, чим порушив ст.265 ЦПК України.

Зауважував, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача та мотивував відхилення розрахунків та виплат щорічної грошової суми з урахуванням інфляції, які здійснило ТОВ «Пайове товариство «Світлана».

Від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому остання посилалася на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності, при цьому стягнувши з відповідача на користь позивача борг в межах трирічного строку позовної давності.

Разом з тим, суд першої інстанції відкриваючи провадження у даній справі та розглядаючи справу, не звернув уваги на те, що дані вимоги не можуть бути розглянуті впорядку цивільного судочинства, з огляду на наступне.

За правилами ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанціїне обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Частиною 2 ст.4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» від 24 жовтня 2011 року №10 надано роз'яснення, що у вирішенні питань, пов'язаних з прийняттям позовних заяв, господарським судам слід розрізняти поняття підвідомчості і підсудності справ. Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції (стаття 12 ГПК України). Підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких, віднесено до підвідомчості певного господарського суду (п.1 постанови). З огляду на приписи частини третьоїстатті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей1, 41, 12 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер (п. 2 постанови).

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 ГК України.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб'єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Відповідно до п.1, 15 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; інші справи у спорах між суб'єктами господарювання.

Згідно з ст.2 ГК України учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

У справі, яка розглядається ОСОБА_1 звернувся до суду з цивільним позовом до ТОВ «Пайове товариство «Світлана» про стягнення боргу.

При цьому, обґрунтовував свої вимоги неналежним виконанням відповідачем умов договору про співробітництво від 02 квітня 2008 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 квітня 2008 року між ТОВ «Пайове товариство «Світлана» в особі директора Струк Н.С . та засновником вищезазначеного товариства ОСОБА_1 , що діє у відповідності зі статутом товариства було укладено договір про співробітництво, за умовами якого учасники договору зобов'язались спільно діяти для досягнення спільних господарських цілей, а саме - одержання прибутку в галузі торгівельної діяльності.

Пунктом 2.2.1 договору визначено, що учасники зобов'язані сприяти досягненню спільної господарчої мети й одержання прибутку в порядку, способами, в розмірах і в терміни передбачені цим договором і доповненнями до нього.

Згідно з п.7.2 вказаного договору у випадку не урегулювання спорів і розбіжностей шляхом переговорів, вирішення спорів провадиться у господарському суді у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25 лютого 2016 №4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Як вбачається з інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, яка є загальнодоступною ТОВ «Пайове товариство «Світлана» не перебуває у процесі припинення та ОСОБА_1 є одним із його засновників (учасником).

Оскільки спір у даній справі виник щодо неналежного виконання умов договору співробітництва, предметом якого є досягнення господарських цілей, укладеного між ТОВ «Пайове товариство «Світлана» та його співзасновником ОСОБА_1 , а тому за своїм суб'єктним складом та характер спірних правовідносин він підпадає під дію статті 4 ГПК України.

А отже, колегія суддів вважає, що даний спір підвідомчий господарському суду, що виключає його розгляд в порядку ЦПК України.

Отже у справі, яка переглядається, суд першої інстанції помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Пайове товариство «Світлана» про стягнення боргу та не врахував, що вказані позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 ст.377 ЦПК України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, визначених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, а провадження у справі закрити.

Також відповідно до вимог ч.2 ст.256 ЦПК України необхідно повідомити ОСОБА_1 , що розгляд його позовних вимог до ТОВ «Пайове товариство «Світлана» про стягнення боргу віднесено до юрисдикції господарського суду.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 377, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Пайове товариство «Світлана» - задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 04 лютого 2019 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пайове товариство «Світлана» про стягнення боргу - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: