Справа № 188/368/19
Провадження № 2/188/274/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Місюра К.В.

при секретарі: Хандрига Л.І.

за участю сторін:

від позивача: ОСОБА_1 , адвокат Рудоєнко М.Д.

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 135 000, 00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) звернувся до суду з позовом, та, відповідно до уточненої позовної заяви від 27.06.2019 року, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення грошових коштів в сумі 5 000 доларів США, що становить 135 000, 00 грн., отриманих шляхом обману, а також всі витрати, пов`язані з розглядом справи, включаючи витрати на надання юридичної допомоги.

Уточнені позовні вимоги мотивовані тим, що з 14.04.1979 року позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . За останні два роки стосунки між позивачем та відповідачем значно погіршились, спільно проживати стало неможливо, в результаті чого шлюб було розірвано та прийнято рішення про поділ майна. Позивач і відповідач є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 в рівних долях по 1/2 частині за кожним. Позивач зазначає, що вони домовились добровільно розділити вказане майно, в результаті чого він сплатив відповідачу грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, що еквівалентно 135 000 грн. за її частку будинку. Позивач вважає, що відповідач отримала від нього гроші шляхом обману, оскільки відмовилась від укладання договору купівлі-продажу її частки будинку, що і зумовило його звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав змінені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позові.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву, відповідно до якої просила справу розглянути у її відсутність та відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві від 05.07.2019 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні позивача, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 14.04.1979 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданого Димитрівським міськвиконкомом Донецької області (а.с. 10).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05.07.2003 року житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в рівних частинах (а.с. 11).

Вказані обставини підтверджуються також і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 17) та не заперечуються сторонами у справі.

Згідно розписки від 27.12.2018 року ОСОБА_2 по обоюдній згоді отримала від ОСОБА_1 5 000 доларів за свою частину будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Частина 1 статті 3 ЦПК України зазначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Як вбачається з уточненої позовної заяви, її предметом є стягнення грошових коштів з відповідача на підставі ст.ст. 207, 229, 239 ЦК України.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що при отриманні грошових коштів з боку відповідача був обман, в зв`язку з чим грошові кошти повинні бути йому повернуті.

Так, згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до закладених правових засад визнання недійсним правочину має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями. Частина 1 ст. 229 чітко розкриває зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину.

Так, помилкою є це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. Помилка є підставою для визнання недійсними правочинів як фізичних, так і юридичних осіб.

Помилку слід відрізняти від обману, який також є підставою для визнання правочину недійсним, однак наслідки такого правочину є дещо іншими. Навіть якщо помилка виникла внаслідок дій або бездіяльності іншої сторони правочину, такі дії або бездіяльність мають бути ненавмисними, інакше правочин вважатиметься таким, що вчинений під впливом обману.

Як вбачається, основним наслідком визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок помилки, є двостороння реституція - повернення сторін до первісного стану. Закон передбачає, що якщо особа помилилася внаслідок власної недбалості (неналежно перевірила властивості речі, довірилася думці третьої особи тощо), то в разі визнання правочину недійсним вона має відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. У випадку, якщо помилці сприяла винна (необережна) поведінка іншої сторони правочину, обов`язок відшкодувати збитки покладається на цю сторону. Якщо на помилку вплинули дії третіх осіб, збитки сторін відшкодуванню не підлягають.

Як було зазначено вище, позивач зазначає, що відповідач отримала від нього гроші шляхом обману.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину.

Як зазначалось вище, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України).

Так, відповідачем заперечуються наявність її зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів в будь-який строк, або при наявності якихось правових підстав, обставин тощо.

Крім того, обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

В свою чергу, позивачем не надано жодних доказів в підтвердження наявності в діях відповідача обману по відношенню до позивача, що потягло б за собою настання правових наслідків правочину, вчиненого під впливом помилки або обману, на що посилається позивач в уточненій позовній заяві.

Таким чином, застосування наслідків визнання правочину недійсним у виді відшкодування збитків, можливо тільки при наявності правочину та визнання його недійсним.

Відповідних позовних вимог позивачем не заявлено, вимог щодо доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не виконано.

Іншого позивачем в судовому засіданні не доведено.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь держави недоплачений судовий збір в розмірі 581, 60 грн., що складає різницю між сплатою судового збору при подачі первісної позовної заяви від 25.03.2019р. та уточненої позовної заяви від 27.06.2019р.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, ухвалене судом відповідно до норма матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави суму недоплаченого судового збору в розмірі 581 (п`ятсот вісімдесят одна) грн. 60 коп., що складає різницю між сплатою судового збору при подачі первісної позовної заяви та уточненої позовної заяви.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К. В. Місюра