КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7135/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

суддя-доповідач Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Середи Анни Петрівни в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року у складі судді Макаренко І.О.,

у справі за позовом об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Івана Франка, 4» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Івана Франка, 4» (надалі - ОСББ «Івана Франка, 4») звернулося у суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1 та просило стягнути з відповідачів пропорційно до їхніх часток у праві власності на квартиру заборгованість у розмірі 60 117 грн. 15 коп., що складається з 38 156 грн. 35 коп. - заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, 2 796 грн. - 3% річних 19164 грн. 80 коп. - інфляційних втрат, в тому числі з ОСОБА_2 - 40 078 грн. 01 коп., що складається з 25437 грн. 57 коп. - заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, 1864 грн. - 3 % річних та 12 776 грн. 53 коп. - інфляційних втрат; з ОСОБА_1- 20 039 грн. 05 коп., що складається з 12 718 грн. 78 коп. - заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, 932 грн. - 3 % річних, 6388 грн. 27 коп. - інфляційних втрат, а також судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 17 травня 2015 року № 871 житловий комплекс багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 було передано на баланс ОСББ «Івана Франка, 4», яке створене для забезпечення і захисту прав його членів та дотримання їхніх обов'язків, належного утримання та використання неподільного та загального майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати платежів, передбачених законодавством. У зв'язку з чим, позивачем було укладено ряд договорів для забезпечення кваліфікованого, якісного, гарантованого утримання, обслуговування та ремонту житлового будинку, його технічного обладнання, дотримання санітарного стану при будинкової території для створення мешканцям будинку належних умов. Таким чином, на підставі чинного законодавства України позивач утримує будинок та його прибудинкову територію, а також надає житлово-комунальні послуги власникам квартир в будинку, а останні зобов'язані вчасно щомісяця сплачувати кошти за ці послуги. В період з травня 2014 року по травень 2017 року власником 2/3 квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_2, а власником 1/3 квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_1

Споживаючи житлово-комунальні послуги власники квартири не сплачували за них, у зв'язку з чим за вищевказаний період у відповідачів перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 60117 грн. 15 коп. Відповідачі не звертались до позивача з актами - претензіями щодо ненадання чи неналежного надання їм житлово-комунальних послуг, рішення про перерахунок платежів на підставі акту - претензії не приймалось ні ОСББ , ані судом, у зв'язку з чим підстави для будь-якого перерахунку платежів за надані житлово-комунальні послуги.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року задоволено позов ОСББ «Івана Франка, 4» задоволено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що районний не врахував, що позивач пропустив строк позовної давності до частини своїх вимог - а саме з 01 травня 2014 року по 01 травня 2015 року, при цьому, жодних доказів на переривання строку позовної давності, таких як квитанції, касові ордери та ін. позивач не надав.

Посилаючись на вказане та неврахування судом преюдиціальних фактів, встановлених рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02жовтня 2013 року (справа №761/12784/13-ц) та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17січня 2013 року (справа №22-ц/796/181/2013), наявним в матеріалах справи, а саме, що між позивачем та скаржниками не було укладено жодного договору, хоча скаржники неодноразово зверталися до позивача з вимогою укласти відповідні договори, проте такі звернення були проігноровані позивачем, а отже, у позивача відсутні правові підстави вимагати сплати скаржниками грошових коштів за житлово-комунальні послуги, та, відповідно, відсутні підстави для стягнення із скаржників сум інфляційних витрат та 3% річних; факт неналежності розрахунків в частині грошових коштів за тимчасову стоянку, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 січня 2013 року визнано недійсним рішення загальних зборів позивача в частині запровадження компенсаційної оплати за тимчасову стоянку; факт ненадання послуг позивачем з прибирання сходових кліток, прибирання прибудинкової території, вивезення сміття та утилізації побутових та негабаритних відходів, підготовки будинку до експлуатації в осінньо-зимовий період, прибирання та вивезення снігу; факт оплати скаржниками послуг, що були надані, а саме: за обслуговування димовентиляційних каналів, поливання дворів, клумб і газонів, за освітлення місць загального користування і підвалів, підкачування води та ін., скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з копії договору дарування квартири від 14 травня 1998 року, договору дарування 1/3 частини квартири від 01 квітня 2003 року та довідки форми № 3 щодо місця реєстрації відповідачів, ОСОБА_2 є власником 2/3 квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 є власником 1/3 квартири АДРЕСА_1 (а.с.17, 236, 237 т.1)

Встановлено, що відповідно до розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 17 травня 2005 року № 871 житловий комплекс багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 було передано на баланс ОСББ «Івана Франка, 4».

Згідно ч. 1 п. 3 статуту ОСББ «Івана Франка, 4» метою створення об'єднання є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов'язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим статутом; організація обслуговування, ремонту і реставрації з пристосуванням житлового будинку та благоустрою прибудинкової території, утримання прибудинкової території за кошти членів об'єднання, доходів від господарської діяльності (пасивних доходів), за рахунок фінансової допомоги від добровільних внесків, отриманих і використаних об'єднанням відповідно до мети його діяльності (а.с.29 т.2).

У відповідності до ч. 1 п. 4 статуту для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов'язків об'єднання має право, серед іншого, здійснювати діяльність, пов'язану з утриманням житлового будинку і прибудинкової території відповідно до мети діяльності, передбаченої статутом об'єднання, в тому числі укладати договори з фізичними та юридичними особами.

Як вбачається з матеріалів справи за період з травня 2014 року по травень 2017 року у зв'язку з несплатою коштів за житлово-комунальні послуги у відповідачів перед позивачем виникла заборгованість 60 117 грн. 15 коп., що складається з 38 156 грн. 35 коп. заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, 2 796 грн. - 3% річних, 19 164 грн. 80 коп. - інфляційних втрат (а.с.17-18 т.2).

Задовольняючи позов районний суд виходив з підстав його обґрунтованості та доведеності.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов'язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов'язання, зокрема, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті З частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Твердження апеляційної скарги про те, що районний не врахував, що позивач пропустив строк позовної давності до частини своїх вимог - а саме з 01 травня 2014 року по 01 травня 2015 року, при цьому, жодних доказів на переривання строку позовної давності, таких як квитанції, касові ордери та ін. позивач не надав, колегія суддів визнає безпідставними.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12, 13 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 76, 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, в матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості за житлово-комунальні послуги АДРЕСА_1, зі змісту якого убачається періодичне погашення заборгованості за послуги (а.с.17).

Крім того, у справі містяться рахунки на сплату за житлово-комунальні послуги та інші послуги за період 2014-2015 року, згідно з інформації в яких, зокрема за грудень 2014 року вказано про сплату по рахунку за листопад 2014 року - 750 грн. (а.с.259 т.1).

За таких обставин, посилання апеляційної скарги на відсутність доказів здійснення оплати послуг за 2014-2015 року спростовано наявними у справі доказами.

Доводи апеляційної скарги про неврахування преюдиціальних висновків судів, викладених у рішеннях Шевченківського районного суду м. Києва від 02жовтня 2013 року (справа №761/12784/13-ц), рішенні Апеляційного суду м. Києва від 17січня 2013 року (справа №22-ц/796/181/2013) та рішенні Шевченківського районного суду м.Києва від 10 січня 2013 року (справа №2610/14222/2012), колегія суддів визнає такими, що не спростовують наявність правових підстав до стягнення з відповідачів виниклої заборгованості за комунальні послуги за період з 2014 року по 2017 рік.

При цьому, колегія суддів враховує й те, що позивачем заявлено вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідачів з 2014 року по 2017 рік, в той час як судові рішення у цивільній справі №761/12784/13-ц та №2610/14222/2012 були ухвалені у 2013 року, тобто до правовідносин, виниклих у справі що переглядається, а отже, висновки у вказаних справах не можуть бути преюдиціальними в даному випадку.

Колегія суддів враховує й те, що в матеріалах справи наявні договір №100115 від 04 січня 2010 року про надання послуг з управління та утримання будинку та прибудинкової території у житловому будинку АДРЕСА_1, укладений між дочірнім підприємством зі 100% іноземною інвестицією «Д'Естате» та ОСББ «Івана Франка, 4», а також акти надання послуг із підписами та печатками уповноважених осіб (а.с.43-84 т.1).

У справі також містяться акти прийому-здачі виконаних робіт/послуг з надання охорони ОСББ «Івана Франка, 4» та відповідних до наданої послуги-робіт рахунки-фактури (а.с.135-152 т.1).

Крім того, до справи долучено лист публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», зі змісту якого убачається, що нарахування за послуги водопостачання та водовідведення ОСББ «Івана Франка, 4» проводяться згідно договору від 18 березня 2010 року № 08998/410 та на квартири будинку заведено особові рахунки, по яким мешканцям проводяться нарахування за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення холодної води та водовідведення гарячої води (а.с.235 т.1).

За таких обставин, матеріалами справи доведено факт надання житлово-комунальних послуг будинку АДРЕСА_1, власниками квартири НОМЕР_1 в якому є відповідачі.

Враховуючи, що рахунки на сплату за житлово-комунальні послуги та інші послуги за 2014-2017 роки та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі, а відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, колегія суддів визнає голослівними доводи апеляційної скарги в частині неправомірності нарахування заборгованості.

Європейський суд з прав людини в справі PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Середи Анни Петрівни в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 14 травня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: