Номер провадження: 22-ц/813/483/19
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєві Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно, третя особа Відкрите акціонерне товариство «Чорноморгідробуд», -

ВСТАНОВИВ:

09 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Позивач просив суд розглянути поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме 242/1000 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 4, 5, загальною площею: 76, 4 к.м., зареєстровані на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 7.10.2006 року, р. № 1-3799, посвідченого третьою Одеською державною нотаріальною конторою, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 121/1000 часток вказаної квартири та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору (т. 1, а.с.3-6).

12 березня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що Ѕ частина від 242/1000 частини комунальної власності № 1, 3, 4, 5 в АДРЕСА_2 , не є спільною сумісною власністю подружжя і не підлягає поділу, адже вказана квартира на момент укладення шлюбу вже перебувала в особистому користуванні ОСОБА_2 , яка була в ній зареєстрована, але тільки в 2006 році ВАТ «Чорноморгідробуд» погодився передати в приватну власність ОСОБА_2 вказану частину комунальної квартири (т. 1, а.с.137-139).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на майно було вирішено залишити без задоволення (т. 1, а.с. 192-197).

Не погоджуючись з вказаним рішенням 03 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою. Так, апелянт посилається на те, що в оскаржуваній частині рішення суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, апелянт звертає увагу на те, що положеннями діючого законодавства закріплена презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуде ними в період шлюбу. Крім того, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції жодним чином не виконав свій обов`язок по обґрунтуванню відхилення доводів позивача щодо застосування позовної давності. Тому апелянт просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь апелянта сплачений судовий збір (т. 1, а.с.200-205).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Віщенко Л.Г. від 24 жовтня 2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 220-221) та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року справу призначено до розгляду (т. 1, а.с.224).

08 жовтня 2018 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направила апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2018 року, яка надійшла до суду 12.10.2018 року. На думку апелянта суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо залишення без задоволення первісного позову ОСОБА_1 .. Разом з тим апелянт вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним в частині залишення без задоволення зустрічної позовної заяви. Так, апелянт зазначила, що на момент укладення шлюбу 13.05.2000 року спірна квартира була в особистому користуванні ОСОБА_2 , з моменту її отримання вона була в ній зареєстрована, сплачувала всі комунальні послуги та була основним квартиронаймачем. Крім того апелянт зауважила, що до укладення шлюбу її мати зверталася до Малиновської районної адміністрацій Одеської міської ради з заявою про дозвіл на приватизацію вказаної квартири, але питання приватизації на той час кімнати в гуртожитку чинним законодавством України було не врегульовано. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення в частині залишення без задоволення зустрічної позовної заяви та в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. Рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову апелянт просить залишити без змін (а.с. 226-227).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Ващенко Л.Г. від 30 листопада 2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (а.с. 239-240).

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.01.2019 року справа за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була прийнята до провадження та призначена до розгляду (т. 1, а.с. 246-247).

Відзив чи заперечення на апеляційну скаргу до суду не надходили.

15.05.2019 року від представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 надійшло клопотання про витребування доказів, яке було залишено без задоволення ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.05.2019 року.

21.06.2019 року від представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

В судовому засіданні 26.06.2019 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 просили задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 та заперечували проти задоволення скарги відповідача за первісним позовом. ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 просили задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_2 та заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача за первісним позовом. Третя особа в судове засідання не з`явилася. Про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з`явились, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не було надано до суду належних доказів того, що спірне майно придбано нею за особисті кошти, а ОСОБА_1 не було надано до суду жодного доказу на підтвердження факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства з ОСОБА_2 . Тому суд першої інстанції вирішив відмовити в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині первісних позовних вимог та частково задовольняючи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити таке.

Предметом розгляду даної справи є спір між сторонами щодо поділу спільної сумісної власності, а саме 242/1000 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 1,3,4,5 загальною площею 76,4 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи 30.11.1994 року ОСОБА_7 був виданий ордер по обміну з кв. АДРЕСА_3 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується копією книги обліку ордерів по гуртожитку ВАТ «Чорноморгідробуд», яка була надана до суду разом з поясненнями представником третьої особи ВАТ «Чорноморгідробуд» до суду першої інстанції. Як пояснив представник третьої особи ОСОБА_7 була поселена в зазначену квартиру разом з донькою ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 53-55).

Отже, ОСОБА_7 та її донька ОСОБА_2 30.11.1994 року на підставі ордеру у встановленому законом порядку отримали право користування спірним нерухомими майном.

13 травня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом РАГС виконкому Одеської міськради, актовий запис №259 (т. 1, а.с. 76). 06.12.2012 року, під час перебування в шлюбі в сторін народилась дитина ОСОБА_9 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 62 (т. 1, а.с. 9).

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 19 листопада 2009 року в справі № 2-6439/2009 шлюб між сторонами було розірвано. У вказаному рішенні зазначено, що за взаємною згодою подружжя спільна дитина сторін буде проживати із батьком - ОСОБА_1 (а.с. 10). Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 28 липня 2010 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, про що складено актовий запис № 184 (а.с. 11).

27.10.2006 року між ВАТ «Чорноморгідробуд» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу 242/1000 частин квартири під АДРЕСА_5 , загальною площею 76,4 кв.м., житловою 50,6 кв.м. Продаж здійснено за 5090 грн (т. 1, а.с. 46, 66). При цьому з матеріалів нотаріальної справи щодо вказаного договору купівлі-продажу від 27.10.2006 року вбачається, що 27.10.2016 року за реєстровим № 1-3798 була нотаріально посвідчена заява ОСОБА_1 , якою останній надав згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_3 242/1000 частин квартири під АДРЕСА_5 на сумісні кошти (т. 1, а.с. 79).

Право власності ОСОБА_10 на спірну квартиру, серед іншого, підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (дата прийняття рішення про державну реєстрацію 26.03.2007 року) (т. 1, а.с. 12).

З вище наведеного слідує, що сторони під час перебування в зареєстрованому шлюбі 27.10.2006 року за згодою подружжя на підставі договору купівлі-продажу придбали 242/1000 частин квартири під АДРЕСА_5 .

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 2 ст. 272 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

За ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. А згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п. 23 суд при вирішенні спору між подружжям про майно має встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статі 60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже, з вище наведеного вбачається, що за концепцією цивільного законодавства діє презумпція відповідно до якої кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому положеннями ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За обставинами даної справи відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 не надала суду належних, достатніх та допустимих доказів, які б спростовували доводи ОСОБА_1 та підтверджували факт того, що спірне нерухоме майно було придбано за її особисті кошти. Більш того, як було вище зазначено в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_1 від 27.10.2006 року, якою він не заперечував проти придбання спірної квартири за сумісні кошти. Докази, які були надані стороною відповідача ОСОБА_2 стосовно джерела грошових коштів, за які було придбане нерухоме майно, зокрема заява її матері ОСОБА_11 , відповідно до якої остання 30.06.2006 року приїздила до України та залишила грошові кошти для придбання спірного нерухомого майна не є достатніми, допустимими та належними доказами з контексту положень цивільного процесуального законодавства, оскільки будь-яких розписок, квитанцій чи інших документів, які б дійсно підтверджували передачу грошових коштів в процесі розгляду справи надано не було. Тому вказані доводи не приймаються до уваги апеляційним судом. При цьому апеляційний суд, враховуючи положення діючого процесуального законодавства в частині порядку та стадійності подання доказів звертає увагу на те, що заява ОСОБА_11 була надана стороною лише в суді апеляційної інстанції та не була предметом дослідження та оцінки суду першої інстанції стосовно вирішення спору по суті. Разом з тим судом апеляційної інстанції стороні було надано право на доступ до суду апеляційної інстанції та переглянуто оскаржуване рішення суду в межах доводів з врахуванням додатково поданих документів, які, однак, не спростували висновку суду першої інстанції в цій частині. Тому, враховуючи вище наведене, оскільки спірна квартира була придбана сторонами під час перебування в шлюбі, стороною позивача за зустрічним позовом не було доведено інше джерело придбання нерухомого майна, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення суду першої інстанції в частині первісного позову з одночасним ухваленням в цій частині нового рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно пропуску строку позовної давності. Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спорів про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Крім того відповідно до .ч 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Отже, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є, зокрема: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Заперечуючи проти застосування строку позовної давності ОСОБА_1 своїй заяві, наданій до суду першої інстанції, зазначив, що він знаючи про те, що є співвласником спірного нерухомого майна вирішив подарувати його спільному сину. 02.11.2016 року, звернувшись за юридичною консультацією з цього питання, як пояснив позивач, він дізнався, що оскільки титульним власником є колишня дружина, спільне майно спочатку необхідно поділити. На вказане ОСОБА_1 посилався в своїй апеляційній скарзі, зауважуючи при цьому, що домовленість між ним та ОСОБА_2 про дарування спільному сину нерухомості була попередньо усно досягнута. Зважаючи на положення ст. 68 у взаємозв`язку зі ст. 72 СК України, оскільки сторона відповідача за первісним позовом не спростувала відповідні доводи позивача, доказів щодо того, коли саме позивачу за первісним позовом стало відомо про порушення його права інша сторона до суду не надала, апеляційний суд приходить до висновку про помилковість висновку суду першої інстанції в частині застосування строків позовної давності.

Інші доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження (зокрема посилання ОСОБА_2 на те, що відповідач під час перебування в шлюбі з 11.12.2003 року не працював), а тому відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог на підставі ст. 376 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження та не спростували висновків суду першої інстанції в частині зустрічного позову, тому апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення суду в оскаржуваній частині без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення суду в частині відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 скасувати.

В скасовані частині постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме 242/1000 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 загальною площею 76,4 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м., яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_12 (ІПН НОМЕР_3 ) на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2006 року, № 1-3799, посвідченого Третьою одеською державною нотаріальною конторою, визнавши за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) право власності на 121/1000 часток вказаної квартири.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 19 липня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

26.06.2019 року м. Одеса