КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/328/19 Головуючий у суді І інстанції Бондаренко О.В.
Провадження № 22-ц/824/9616/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулікової С.В., Олійника В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Київській області на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2019 року у справі за позовом Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_1 про сплату заподіяної шкоди внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року Головне управління Держгеокадастру у Київській області звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про сплату заподіяної шкоди внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому, серед іншого, просив закрити провадження у справі, оскільки даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2019 року провадження у справі закрито.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю - Куценка Н.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що земельні правовідносини виникли між позивачем та відповідачем як фізичною особою, зокрема, стосовно забезпечення розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки для її подальшого передання в оренду і фактичного використання ним земельної ділянки без оформлення договірних відносин з головним управлінням. Наявність у відповідача статусу підприємця не свідчить про те, що він виступає у такій якості в правовідносинах щодо замовлення документації із землеустрою для набуття в оренду земельних ділянок державної власності. ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності як фізична особа, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір належить до юрисдикції господарських судів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Проте указаний відзив не може бути прийнятий до уваги колегії суддів, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, а саме до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншому учаснику справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку Головне управління Держгеокадастру у Київській області заявило позовні вимоги про відшкодування заподіяної шкоди внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки до ОСОБА_1 як до фізичної особи-підприємця, такі вимоги не об`єднані з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.

Проте з таким висновком суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до статтей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особамає право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд вправі закрити провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом.

Такі підстави визначено у статті 255 ЦПК України.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. United Kingdom).

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (Bezymyannaya v. Russia) (заява № 21851/03) ЄСПЛ констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France).

За загальним правилом, передбаченим у частині першій статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України) у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, встановлює, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України).

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження (загального або спрощеного), якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Перелік справ, що відносяться до юрисдикції господарських судів, наведений у статті 20 ГПК України.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 14 постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» спір фізичної особи, яка має статус суб`єкта підприємницької діяльності, у цивільно-правових, житлових чи інших правовідносинах, що не має ознак господарського та не пов`язаний з господарською діяльністю, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Статтею 2 ГК України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Згідно із частинами першою, другою статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Суд першої інстанції вважав, що заявлена Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області позовна вимога про відшкодування заподіяної шкоди внаслідок самовільного зайняття земельної ділянкимає розглядатися за правилами господарськогосудочинства, тому що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем.

Однак суд не врахував, що при визначенні предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачу.

Судом встановлено, що 30 травня 2018 року державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Київській області Шурашкевич О.В. та Круком І.У. відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 15 травня 2018 року № 314-ДК було проведено перевірку з питань дотримання вимог земельного законодавства під час використання земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , загальною площею 33,0973 га, яка розташована в адміністративних межах Йосипівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Під час проведення перевірки виявлено, що на вказаній земельній ділянці проведено роботи з посіву сільськогосподарських культур: сої та ячменю, проте дана земельна ділянка використовується громадянином ОСОБА_1 без правовстановлюючих документів.

За результатами перевірки встановлено самовільне зайняття ОСОБА_1 земельної ділянки, загальною площею 33,0973 га, що розташована в адміністративних межах Йосипівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що є порушенням пункту «б» частини першої статті 211 ЗК України.

Державними інспекторами в присутності відповідача складено акт обстеження земельної ділянки від 30 травня 2018 року № 314-ДК/23/АО/10/01/-18 та акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки від 30 травня 2018 року № 314-ДК/210/АП/09/01/-18.

Також за результатами проведеної перевірки, державним інспектором Шурашкевич О.В. стосовно громадянина ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення від 30 травня 2018 року № 314-ДК/0037П/07/01/-18.

30 травня 2018 року державним інспектором Шурашкевич О.В. було розглянуто протокол про адміністративне правопорушення складений відносно ОСОБА_1 та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № 314-ДК/0039По/08/01/-18. На підставі статті 531 КУпАП та пункту «б» частини першої статті 211 ЗК України накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Даний штраф сплачено відповідачем згідно квитанції від 8 червня 2018 року № 0.0..1.

В результаті вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, відповідно до вимог Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2007 року № 963, булоздійснено розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, який вручений відповідачу під підпис.

Крім того, 30 травня 2018 року державним інспектором Шурашкевич О.В. громадянину ОСОБА_1 видано припис № 314-ДК/0024Пр/03/01/-18, яким було приписано вжити заходів щодо усунення виявлених порушень статті 125 ЗК України до 27 червня 2018 року.

Оскільки в добровільному порядку відповідач заподіяну державі шкоду внаслідок самовільного заняття земельної ділянки не відшкодував, то позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом про зобов`язання відповідача відшкодувати таку шкоду в розмірі 51 679,75 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що вищевказаним обставинам передувало звернення ОСОБА_1 до Головного управління Держземагентства у Київській області про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 33,0973 га, яка розташована в адміністративних межах Йосипівської сільської ради, в оренду на п`ять років для ведення фермерського господарства.

Наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 20 грудня 2013 року № КИ/:07:002:00011079 такий дозвілна розробку документації із землеустрою відповідачу, як фізичній особі, було надано.

Згідно листів Головне управління Держгеокадастру у Київській області № Б-1453/0-1363/6-16 від 29 січня 2016 року та № Б-35052/0-19954/6-17 від 19 грудня 2017 року, документацію із землеустрою стосовно відведення земельної ділянки в оренду відповідачу затверджено так і не було через недоліки проекту землеустрою, розробленого ПП «Анело» у 2014 році.

Тобто, земельні правовідносини виникли між позивачем і відповідачем як фізичною особою, зокрема, стосовно забезпечення розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для її подальшого передання в оренду відповідачу та фактичного використання ним земельної ділянки без оформлення договірних відносин з позивачем.

Згідно із частиною другою статті 2 ЗК України суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування й органи державної влади. А відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (частина друга статті 93 ЗК України).

Таким чином, надання у власність або оренду земельної ділянки не залежить від наявності у фізичної особи статусу підприємця.

Згідно з частиною першою статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Власник (орендар) має право використовувати майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Тобто, фізична особа, яка є власником (орендарем), зокрема, земельної ділянки, має право використовувати її для здійснення підприємницької діяльності.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

У відповідності з частиною першою статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Набуття статусу підприємця не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи. Натомість, згідно з частиною восьмою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Отже, цивільні права й обов`язки фізичної особи, зокрема, право власності та право оренди на земельну ділянку, набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

Встановлено, що дійсно з 24 січня 2007 року ОСОБА_1 має статус фізичної особи-підприємця. На підставі договору оренди земельної ділянки від 12 вересня 2011 року № 76 та додаткової угоди від 29 грудня 2012 року № 94 до цього договору, укладеними з Білоцерківською РДА Київської області, відповідач як фізична особи-підприємець користувався земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_1 , загальною площею 33,0973 га, яка розташована в адміністративних межах Йосипівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Проте після закінчення строку договору оренди, усі права відповідача, як фізичної особи-підприємця щодо спірної земельної ділянки припинилися.

У подальшому відповідач як фізична особа отримав згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки з метою подальшого оформлення її орендидля ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з аргументами Головного управління Держгеокадастру у Київській області про те, що ОСОБА_1 набув цивільні права на земельну ділянку у спірних правовідносинах як фізична особа - суб`єкт земельних відносин.

Наявність у ОСОБА_1 статусу підприємця з 24 січня 2007 року не може свідчити про те, що з моменту його державної реєстрації як фізичної особи-підприємця він виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо набуття в оренду земельної ділянки.

У разі позбавлення відповідача статусу підприємця він не позбавляється набутих раніше цивільних прав і обов`язків фізичної особи, зокрема і права оренди земельної ділянки, набуте у тому числі для здійснення підприємницької діяльності.

Законодавство України не передбачає обмежень для фізичних осіб щодо нової державної реєстрації статусу фізичної особи-підприємця у будь-який час після того, як до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань був внесений запис про припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Крім того, до матеріалів справи були долучені докази, які свідчать про те, що у спірних правовідносинах з позивачем відповідач діяв як фізична особа, а не як суб`єкт господарювання.

З огляду на те, що наявність у відповідача статусу підприємця не свідчить про те, що він виступає у такій якості, зокрема, у правовідносинах щодо замовлення документації із землеустрою для набуття в оренду земельної ділянки державної власності, а також у правовідносинах з користування земельною ділянкою без укладення договору оренди, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства лише тому, що відповідач є фізичною особою-підприємцем.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Така правова позиція також була сформульована у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі 306/2004/15-ц (провадження № 14-39цс18) та від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77 цс 18).

Зважаючи на викладене вище, суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин, що мають процесуальне значення при вирішенні питання щодо предметної підсудності (юрисдикції) спору, не визначився з суб`єктним складом та характером спірних правовідносин, тому його ухвала про закриття провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі суду у відповідності до частини першої статті 37 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Згідно положень статтей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті не розглядався.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Київській області задовольнити.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2019 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду в іншому складі суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.В. Кулікова

В.І. Олійник