Справа № 462/4640/17 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2077/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника Львівської міської ради -

Шагай О.О., представника ПП «Реліквія» - Репецького В.В.,

представника Залізничної районної адміністрації Львівської

міської ради - Іваненко О.В., представника Управління

комунальної власності Департаменту економічної політики

Львівської міської ради - Тістик М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22 серпня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 звернувся з позовом до Львівської міської ради, Приватного підприємства «Реліквія», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: ОСББ «Фурор», ЛКП «Сигнівка», Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради №2168 від 07.04.2005 року «Про приватизацію об'єкта комунальної власності на АДРЕСА_1» в частині дозволу ТзОВ «Торгова компанія «Інтермаркет» приватизувати способом викупу нежитлові приміщення підвалу площею 689,3 кв.м. на АДРЕСА_1 та витребування нежитлових приміщень підвалу загальною площею 689,3 кв.м. по АДРЕСА_1 у спільну власність усіх співвласників багатоквартирного будинку №2 вул. Патона у м. Львові.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 22 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_6, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що наявність у підвальних приміщеннях будинку №2 по вул. Патона у м. Львові комунікацій та лічильників/вузлів обліку житлово-комунальних послуг, що підтверджено актами ЛКП «Сріблястий», ЛКП «Сигнівка», ЛКП «Залізничнетеплоенерго», з врахуванням положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та рішення Конституційного Суду України у справі №4-рп/2004 від 02.03.2004 року, такі приміщення будинку є допоміжними. Апелянт вказує, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення, не перевірено законності надання усім підвальним приміщенням будинку статусу нежитлових. Крім того, апелянт зазначає, що він, як співвласник квартири у будинку №2 по вул. Патона у м. Львові, є співвласником допоміжних приміщень, в тому числі й спірних, а відтак в суду були відсутні правові підстави вважати, що позивач не надав доказів про те, що спірне майно йому належить на праві спільної сумісної власності. Також апелянт звертає увагу суду на те, що незалежно від створення ОСББ, всі власники квартир будинку є співвласниками даних підвальних приміщень і така обставина не вимагає доведення. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника Львівської міської ради Шагай О.О., ПП «Реліквія» - Репецького В.В., представника Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради - Тістик М.В. щодо задоволення апеляційної скарги, пояснення представника Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради - Іваненко О.В., яка висловилася на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої виходив з того, що спірні приміщення, як нежитлові приміщення, належали територіальній громаді м. Львова і були передані у власність ТзОВ «ТК «Інтермаркет» і в подальшому відповідачам у справі, на законних підставах. Оскаржувана позивачем ухвала Львівської міської ради №2168 від 07.04.2005 р. прийнята органом місцевого самоврядування в межах наданих законом повноважень та на виконання вимог ухвал Львівської міської ради №2719 від 20.10.2005 р. та №2025 від 11.01.2005 р., котрі є чинними. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні приміщення площею 689,3 кв.м, розташовані в підвалі будинку на вул. Патона, 2 у м. Львові, мають статус нежитлових, відтак не є приміщеннями загального користування і у позивача у розумінні ч.2 ст.382 ЦК України та п.2 ст.10 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», не виникало право спільної сумісної власності на ці приміщення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для звернення ОСОБА_6 до суду є те, що мешканці 8-12 під'їздів житлового будинку по вул. Патона, 2 у м. Львові до приватизації спірних приміщень ТзОВ «ТК «Інтермаркет» та їх неодноразового відчуження в подальшому на підставі договорів купівлі - продажу, мали доступ до підвального приміщення, в якому знаходяться лічильник теплової енергії та комунікації житлового будинку, однак ПП «Реліквія», придбавши нежитлові приміщення, замурувало прохід до частини підвалу, де знаходяться лічильник теплової енергії та водозапірні крани, не допускає туди представників ОСББ «Фурор» та представників обслуговуючих організацій, що позбавляє можливості перевірити показники загально будинкового лічильника, а відтак мешканцям будинку нараховується плата за теплоенергію без врахування показників загальнобудинкового лічильника теплової енергії, а представники ОСББ «Фурор», обслуговуючих організацій не мають змоги перевірити технічний стан комунікацій, їх справність, а у випадку необхідності перекрити воду у будинку.

Як вбачається із Договору №1347 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу від 17.01.2006 р., укладеного між Управлінням комунального майна Львівської міської ради та ТзОВ «Торгова компанія «Інтермаркет», посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. за Р.№71, та Акту приймання-передачі від 13.02.2006 р., спірні приміщення на момент укладення даного Договору належали територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення №109 Залізничної районної ради м.Львова від 10.03.1987 р., право власності зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 2949952, що підтверджується витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданим ЛОДК БТІ та ЕО 08.10.2003 р. за №1670575.

Згідно даного Договору ТзОВ «ТК «Інтермаркет» передано у власність нежитлові приміщення першого поверху площею 749,5 кв.м. та нежитлові приміщення підвалу площею 689,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які належали територіальній громаді м. Львова.

Даний договір №1347 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу від 17.01.2006 р. укладений на підставі оскаржуваної ухвали Львівської міської ради №2168 від 07.04.2005 р. «Про приватизацію об'єкта комунальної власності на АДРЕСА_1» , згідно з п.1 якої дозволено ТзОВ «ТК «Інтермаркет» приватизувати способом викупу нежитлові приміщення підвалу площею 689,3 кв.м. та 1-го поверху площею 749,5 кв.м. на АДРЕСА_1.

Оскаржувана ухвала Львівської міської ради прийнята на підставі ухвали Львівської міської ради №2025 від 11.01.2005 р. «Про Програму приватизації майна комунальної власності м.Львова на 2005 - 2006 роки», згідно з додатком №3 до якої в перелік об»єктів, які пропонуються до розгляду на пленарних засіданнях міської ради щодо можливості їх приватизації, під №33 включено заявника - ТзОВ «Торгова компанія «Інтермаркет», адреса об»єкта приватизації - АДРЕСА_1.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що ухвала Львівської міської ради від 11.01.2005 року №2025, на підставі якої сесією Львівської міської ради приймалася оскаржувана ухвала Львівської міської ради №2168 від 07.04.2005 року, зацікавленими особами, в тому числі і позивачем, не оскаржувалася, а відтак така є чинною, що враховувалось судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10205288 від 27.03.2006 року, за ТзОВ «ТК «Інтермаркет» 13.03.2006 р. зареєстровано право власності на нежитлові приміщення першого поверху 186-209 площею 749,5 кв.м. та нежитлові приміщення підвалу І ХХХІХ площею 689,3 кв.м.

17.01.2008 р. на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень за р.№74, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Михайленко О.В., ТзОВ «ТК «Інтермаркет» продало ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вищезазначені нежитлові приміщення.

В подальшому, 01.02.2008 р., між ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 укладено договір про поділ нежитлових приміщень в натурі та припинення спільної часткової власності за р. №294, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Михайленко О.В.. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_13 набув право власності на окремий індивідуально визначений об'єкт нерухомості нежитлові приміщення загальною площею 550,4 кв.м., ОСОБА_12- нежитлові приміщення загальною площею 347,8 кв.м., нежитлові приміщення загальною площею 550,4 кв.м., ОСОБА_14 - нежитлові приміщення загальною площею 540,6 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1.

05.02.2008 р., ОСОБА_13 згідно Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень р.№34, посвідченого приватним нотаріусом Львівсьуого міського нотаріального округу Гриник І.Ю., відчужив на користь ВАТ «Ерсте Банк» нежитлові приміщення загальною площею 550,4 кв.м. В подальшому дані приміщення на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна р.№2024 від 04.06.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко В.В., відчужені у спільну часткову власність ОСОБА_7 та ОСОБА_8

27.05.2008 р., ОСОБА_12, згідно договору купівлі-продажу приміщення р.№727, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Колодій О.Я., відчужив на користь ПП «Реліквія» нежитлові приміщення загальною площею 347,8 кв.м.

27.05.2008 р. ОСОБА_14, згідно договору купівлі-продажу приміщення р.№731, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Колодій О.Я., відчужив частину приміщень на користь ПП «Реліквія» загальною площею 164,1 кв.м., а решта нежитлових приміщень загальною площею 376,5 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу р.№2555 від 15.07.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяк М.Р., відчужив на користь ОСОБА_19, котрі 03.06.2013 р. на підставі договору купівлі-продажу за р.№712, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., відчужено ОСОБА_21

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд, нежитлові приміщення, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Однією з підстав набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою (п.2 ст.60 Закону).

Відповідно до п.5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. Ці правомочності відносяться до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на день прийняття Львівської міською радою ухвал № 2025 від 11.01.2005 року та № 2168 від 07.04.2005 року, тобто, на день вирішення питання про надання дозволу ТзОВ «ТК «Інтермаркет» на приватизацію шляхом викупу нежитлових приміщень підвалу площею 689.3 кв.м та 1 -го поверху площею 749.5 кв.м на АДРЕСА_1, житловий будинок перебував у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, якій, як власнику, належало право розпорядження належним їй майном.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржувана позивачем ухвала Львівської міської ради №2168 від 07.04.2005 року прийнята органом місцевого самоврядування в межах наданих їй законом повноважень та на виконання ухвали Львівської міської ради № 2025 від 11.01.2005 року, яка ніким, в тому числі і позивачем, не оскаржувалася, а відтак така є чинною.

За змістом пункту 2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення (кладовки, сараї та ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

За приписами ч.2 ст.382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Так, багатоквартирні житлові будинки мають житлові приміщення, приміщення загального користування (допоміжні) та нежилі приміщення. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир ставали одночасно і співвласниками допоміжних приміщень будинку (п.2 ст.10 Закону). Нежилі приміщення житлового фонду при приватизації об'єктом приватизації не були, оскільки підлягали передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (п.9 ст.8 Закону).

Статтею 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Визначення поняття допоміжні приміщення надано у ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку»: це - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об'єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо).

Крім того, згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Тобто, в різних випадках одне і те ж приміщення може відноситись до житлового фонду і мати статус допоміжного або бути самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, у зв'язку з чим в результаті приватизації квартир їх мешканцями право власності останніх на такі приміщення не виникає.

Частиною 4 ст. 4 ЖК УРСР визначено, що до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин та до житлового фонду не входять, слід враховувати як місце їхнього розташування, так і загальну характеристику сукупності властивостей таких приміщень, зокрема, спосіб і порядок їх використання.

Позовну вимогу про визнання незаконною ухвали Львівської міської ради №2168 віл 07.04.2005 року, ОСОБА_6 обґрунтовує тим, що Львівська міська рада не вправі була надавати дозвіл ТзОВ «ТК «Інтермаркет» приватизувати нежитлові приміщення підвалу площею 689.3 кв.м, оскільки такі приміщення мають використовуватися мешканцями житлового будинку, так як у підвальному приміщенні знаходиться загально будинковий лічильник теплової енергії та комунікації будинку, до яких немає доступу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали цивільної справи, матеріали долучених до справи інвентаризаційних справ, містять суперечливу інформацію щодо призначення приміщень підвалу площею 689.3 кв.м, а позивачем, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надано суду безспірних доказів, що спірне приміщення є підвальним приміщенням, а відтак є допоміжним приміщенням; а знаходження приміщень в підвалах, цокольних поверхах не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних приміщень.

Як вбачається із матеріалів інвентарної справи на будинок АДРЕСА_1, спірні нежитлові приміщення використовувались як приміщення об'єктів торгівлі, зокрема, там знаходились магазин «Росинка-2» (а.с.45 - 51 Інвентарної справи БТІ), загальною площею 1454 м.кв. у 1980 1999 р.; ТзОВ «Одяг» (а.с. 63 78 Інвентарної справи); ТзОВ «Інтермаркет» (а.с.95, 96, 101 Інвентарної справи).

Крім цього, матеріалами справи підтверджується те, що позивач, ОСОБА_6, є співвласником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, Р№3-752 від 22.06.2009 р., посвідченого Другою Львівською державною нотаріальною конторою.

Як на підставу для звернення до суду з відповідним позовом, ОСОБА_6 посилається на порушення його майнових прав, оскільки він вважає себе співвласником спірного майна, що на даний час перебуває у власності відповідачів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно посилався на ту обставину, що позов пред'явлено ОСОБА_6, як одним із співвласників однієї квартири у житловому будинку АДРЕСА_1, і ним, всупереч положенням ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано суду належних доказів на підтвердження того, що спірне майно належить йому на праві спільної сумісної власності, а матеріали справи не містять доказів, що спірне майно належить йому на праві спільної сумісної власності. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

На думку колегії суддів обґрунтованою є відмова суду в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_6 про витребування нежитлових (допоміжних) приміщень підвалу у спільну власність усіх співвласників багатоквартирного будинку, які не уповноважували ОСОБА_6 на представництво їхніх інтересів.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_6 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.02.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.