10.05.2019 Справа № 363/4283/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2019 року Вишгородський районний суд Київської області, в складі:

головуючого - судді Котлярової І.Ю.,

при секретарі - Палій Л.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Новопетрівської сільської ради, Служба у справах дітей Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Вишгородського районного суду із позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Новопетрівської сільської ради, Служба у справах дітей Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування своїх вимог вказала, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 . Дана квартира знаходиться на балансі Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Окрім неї, в квартирі зареєстровані її рідний дядько - ОСОБА_2 , її рідний батько ОСОБА_5 , та її малолітній син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначила, що до позбавлення її батьків батьківських прав, вона проживала у зазначеній квартирі, однак після того як її батьків позбавили батьківських прав відносно неї, її опікуном була призначена бабуся ОСОБА_7 та позивач змушена була перебувати в інтернаті. Після смерті бабусі у 2014 році позивач повернулась з інтернату та почала вирішувати питання щодо своїх житлових прав. Позивач намагалась вселитись в батьківську квартиру, однак в той час там проживали її батько та дядько ОСОБА_2 зі своєю співмешканкою, які категорично заперечували проти цього, влаштовували скандали та бійки, виганяли на вулицю. Особливо жорсткими діями по відношенню до позивача відзначався її дядько ОСОБА_2 Неодноразово зверталась до представників правоохоронних органів та до сільської ради з проханням впливу на дядька, однак звернення ні до чого не призвели. Позивач змушена була тривалий час проживати в гуртожитку для осіб, які постраждали від насилля в сім'ї, бо не мала іншого житла, а родичі, особливо дядько кидались на неї, били та всіляко перешкоджали проживанню в квартирі. Згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25.04.2018 року за позивачем було визнано право користування спірним житловим приміщенням. Однак, не дивлячись на рішення суду, попередження і вимоги громадських організацій та органів місцевого самоврядування, ОСОБА_2 продовжує вести антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, б'є та виганяє позивача з квартири. ОСОБА_2 став поводити себе ще гірше, майже кожного дня в квартирі збираються сумнівні особи, які разом із його співмешканкою ОСОБА_3 вживають спиртні напої. В квартирі бруд, цвіль, захаращене сміттям, шпалери обдерті, постійна антисанітарія, існує кількарічний борг по комунальним платежам, який щороку зростає. Вважає, що оскільки ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття, що робить спільне проживання нестерпним, то суд вправі виселити його без надання іншого жилого приміщення. ОСОБА_2 самостійно без згоди позивача надав дозвіл на вселення до спірної квартири своєї співмешканки ОСОБА_3 разом з її сином ОСОБА_4 , а тому вважає, що вони ніяких законних прав на проживання в жилому приміщенні не мають. У зв'язку із чим звернулася до суду та просила вселити її в квартиру АДРЕСА_1 ; виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення; стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати по сплаті судового збору.

Позивач та її представник будучи присутнім у судовому засіданні позовні вимоги підтримували та просили про їх задоволення, крім того просили уточнити позовні вимоги в частині по батькові відповідача та вважати по батькові ОСОБА_4 замість невірного ОСОБА_8 . В подальшому позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

Відповідач ОСОБА_2 будучи присутнім у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні, зазначив, що позивач не має жодних правових підстав для їх виселення. В подальшому в судове засідання не з'явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будучі присутніми у судовому засіданні позовні вимоги визнали. В подальшому в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

Треті особи в судове засідання не з'явилася, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Крім того, ОСОБА_5 у своїй заяві зазначив, що позов доньки ОСОБА_1 підтримує та просить його задовольнити.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Новопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області від 05.10.2018 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 8).

Згідно акту складеного 06.10.2017 року та затвердженого сільським головою с. Нові Петрівці ОСОБА_9 , при обстеженні квартири АДРЕСА_1 , встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6, у вказаній квартирі не проживає з 2004 року, однак зареєстрована. ОСОБА_2 категорично проти того, щоб ОСОБА_1 проживала в даній квартирі. Сусіди розповіли, що до переведення в інтернат ОСОБА_1 проживала в квартирі разом з батьками, яких позбавлено батьківських прав (а.с. 16-17). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач не одноразово зверталась за допомогою до Новопетрівського сільського центру соціальних служб для сім'ї дітей та молоді, Вишгородського відділу поліції з приводу вчинення насильства у сім'ї у відношенні неї її дядьком (а.с. 9-12, 18-19).

Як вбачається з довідки від 18.08.2017 року № 47 виданої КЗ «Соціальний гуртожиток Вишгородського району Київської області», ОСОБА_1 з 30.07.2015 року проживала КЗ «Соціальний гуртожиток Вишгородського району Київської області» (а.с. 13).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25.04.2018 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщення у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 14-15).

Позивач у судовому засіданні зазначила, що відповідачі продовжують перешкоджати позивачу користуватимуся житловим приміщенням. За таких обставин позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1,2,5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Встановлено, що відповідачі створюють нестерпні умови для проживання позивача у спірній квартирі, чинять їй перешкоди, виселяють з квартири.

Судом встановлено порушене право позивача, яке підлягає захистові, а позов про це в частині вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині виселення відповідачів з квартири без надання іншого жилого приміщення, то суд зазначає наступне.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 влаштовує сімейні сварки, кидається в бійку із позивачем, виганяє, разом із своєю співмешканкою ОСОБА_3 порушує порядок і спокій в квартирі та що відбувається систематично й тривалий час, перешкоджає позивачу проживати в квартирі, що порушує її прав. Для захисту своїх прав позивач зверталася до Вишгородського відділу поліції із заявами, в яких викладала зазначені вище обставини й просила вжити запобіжні заходи до відповідача.

Відповідно до вимог ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, порушують правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Разом з тим достатні правові підстави до виселення відповідача ОСОБА_2 суд у цій справі не вбачає, яке є суворим заходом, така санкція не може бути застосована без вжиття належних і достатніх превентивних заходів до порушника правил співжиття та їх офіційного попередження про наслідки ст. 116 ЖК України, в той час, як вбачає підстави для виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які без визначених законом для цього підстав проживають у зазначеній квартирі, порушують правила співжиття, що робить неможливим для проживання позивача з ними в одній квартирі. Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги щодо їх виселення визнали.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Отже, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову та вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 та виселення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, позивачем представлено документальне підтвердження понесених судових витрат, які слід покласти на відповідачів пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись Конституцією України, ст. 109, 116, 156 ЖК України, ст. 31, 310, 316, 317, 319 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 77, 81, 223, 263-265, 280, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути пропорційно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 1 057 (одна тисяча п'ятдесят сім) гривень 20 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ).

Відповідачі: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ).

Треті особи: Новопетрівська сільська рада (Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вул. Свято-Покровська, 171), Служба у справах дітей Вишгородської районної державної адміністрації (Київська область, м. Вишгород, пл. Шевченка, 1, каб. 99), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ).

Суддя І.Ю. Котлярова