ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 травня 2019 року

м. Чернігів

Унікальний номер справи F 729/115/18

Головуючий у першій інстанції F ОСОБА_1

Апеляційне провадження F 22-ц/4823/574/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої – судді - Бобрової І.О.,

суддів – Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря – Шкарупи Ю.В.,

сторони справи:

позивач – ОСОБА_2,

відповідач – ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є у спільній частковій власності з виділом часток в натурі,

місце постановлення рішення судом першої інстанції – м. Бобровиця,

дата складання повного тексту рішення –21.02.2019,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, в якому після уточнення позовних вимог (а.с.147-148), просив поділити житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою м. Бобровиця, вул. Франка, 25-а між співвласниками відповідно до варіанту №1 поділу житлового будинку та додатку №1 висновку судової будівельно-технічної експертизи, виділивши йому у власність 1/2 частину будинку в натурі, а саме кухню 1-1 площею 15,9 кв.м., житлову кімнату 1-2 площею 17,1 кв.м., веранду а1 площею 7,4 кв.м., в веранді-прибудові а : коридор І-ІІ площею 6,8 кв.м., кладову І-ІІІ площею 5,6 кв.м., а також сарай Б, погріб П, вбиральню У, а у власність ОСОБА_3 1/2 частину будинку, а саме кухню 2-1 площею 16,1 кв.м., житлову кімнату 2-2 площею 17,5 кв.м., веранду а4 площею 8,2 кв.м., в веранді-прибудові а: кладову 2-ІV площею 5,6 кв.м., коридор 2-V площею 6,7 кв.м., а також сарай В, погріб П1, вбиральню У1. Також позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 14 284,80 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору, витрат на професійну правничу допомогу, оплату проведення судової експертизи.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в м. Бобровиця по вул. Франка, 25-а, що підтверджується договором дарування від 10.07.2017. Відповідач ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.10.1987 є власником іншої 1/2 частини зазначеного будинку. Житловий будинок має два окремих входи. Позивач бажає виділити в натурі належну йому на праві власності 1/2 частину будинку, приватизувати земельну ділянку, на якій розташована ця частина будинку, провести ремонтні роботи, здійснити прибудови, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, зареєструвати в будинку своїх рідних без дозволу відповідача.

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено, виділено в натурі у приватну власність ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, місто Бобровиця, вул. Франка № 25-а: в житловому будинку А: кухню 1-1 площею 15,9 кв.м., житлову кімнату 1-2 площею 17,1 кв.м.; веранду а1 площею 7,4 кв.м.; в веранді-прибудові а: коридор 1-II площею 6,8 кв.м., кладову 1-ІІІ площею 5,6 кв.м.; сарай Б, погріб П, вбиральню У; виділено в натурі у приватну власність ОСОБА_3 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, місто Бобровиця, вул. Франка № 25-а: в житловому будинку А: кухню 2-1 площею 16,1 кв.м., житлову кімнату 2-2 площею 17,5 кв.м.; веранду а4 площею 8,2 кв.м.; в веранді-прибудові а: кладову 2-ІV площею 5,6 кв.м.; коридор 2-V площею 6,7 кв.м; сарай В, погріб П1, вбиральню У1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 14284, 80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження доказів та визначення правовідносин, просить скасувати рішення суду першої інстанції. Скаржник зазначає, що право на звернення до суду виникає у особи у випадку порушення її прав та свобод, проте докази порушення відповідачем прав позивача відсутні, що суперечить п.4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення згідно із ст.265 ЦПК України зазначаються чи були і ким порушені права позивача, але в судовому рішенні про це не зазначено. Доказом відсутності спору щодо порядку користування спірним домоволодінням є така структура побудови будинку, яка виключає можливість відповідача будь-яким способом заважати користуватися належною йому 1/2 частиною житлового будинку. Суд не задовольнив жодного клопотання відповідача з метою виправлення помилки у договорі дарування від 10.07.2017, допущеної у загальній площі будинку. Відповідач не погоджується із рішенням суду в частині стягнення на користь позивача судових витрат, посилаючись на те, що заява про уточнення позовних вимог їй вручена не була. Стягнення судових витрат суперечить закону, оскільки предмет судового розгляду у справі не встановлений за відсутності доказів порушеного права чи інтересу позивача. Визначення ринкової вартості житлового будинку, яка була визначена вже вдруге, не має відношення до порушених прав позивача, а роботи по експертизі виконані неякісно і оплаті не підлягають, висновок експерта має помилки. Не погоджується відповідач із стягненням з неї витрат на правничу допомогу, вказуючи, що в справі відсутні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, відсутній детальний опис робіт, виконаних адвокатом. В справі відсутня книга обліку доходів і витрат адвоката, тобто 5000 грн не підтверджені первинними документами. Відсутні докази сплати адвокатом із цієї суми податків.

Позивач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу. В судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що неодноразово намагався в позасудовому порядку врегулювати спір, однак через втручання родичів, відповідач відмовляється йти до нотаріуса та оформлювати відповідний договір. Через негативні відносини він позбавлений можливості без згоди іншого співвласника користуватися будинком, продати його, зареєструвати будь-кого в своїй частині та побудувати господарські будівлі. Площа будинку та прибудов, на думку позивача, повністю відповідає даним, що вказані в договорі дарування. На підтвердження понесених судових витрат ним подані всі необхідні докази. Рішення суду вважає вірним.

Заслухавши суддю – доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1,2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Розглядаючи справу, та, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони є співвласниками спірного житлового будинку, вимоги позивача про виділ в натурі належної йому на праві власності 1/2 частини будинку підтверджені належними доказами та не спростовані відповідачем.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За приписами ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою м. Бобровиця, вул. Франка, 25-а, що підтверджується договором дарування 1/2 частини житлового будинку від 10.07.2017 (копія на а.с.8-9). Право власності зареєстровано.

Відповідач ОСОБА_3 є власником іншої 1/2 частини цього ж будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 08.10.1987 (копія на а.с.11).

Згідно із даними технічного паспорту на садибний житловий будинок від 29.06.2017 до складу домоволодіння по вул. Франка, 25-а входять житловий будинок А, прибудова а, веранда а1, веранда а4, сарай Б, сарай В, погріб П, погріб П1, вбиральня У, вбиральня У1.

Житловий будинок під літерою «А», загальною площею 106,9 кв.м., має два окремі входи та фактично складається із двох квартир – квартири №1 та квартири №2. Між сторонами склався певний порядок користування житловим будинком.

Загальна площа квартири №1, до складу якої входять кухня 1, житлова кімната 2, веранда І, коридор II, кладова III, та якими користується позивач ОСОБА_2, складає 52,8 кв.м., загальна житлова площа – 33 кв.м.

Загальна площа квартири №2, до складу якої входять кухня 1, житлова кімната 2, кладова IX, коридор V, веранда VI, та якими користується відповідач ОСОБА_3, складає 54,1 кв.м.

Виділ часток нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. До такого висновку дійшов Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-1443цс16. Вказаний висновок підтверджений в постановах Верховного Суду від 07.11.2018 (справа №607/122/15-ц), від 19.09.2018 (справа №712/11374/16-ц) та від 18.07.2018 (справа №697/3147/13-ц). В своїй постанові Верховний Суд України вказав, що поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності – це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Колегія суддів вважає за необхідне застосувати дані правові висновки відповідно до положень ст.263 ч.4 ЦПК України.

Згідно із висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №3353-3355/18-24 від 29.08.2018 поділ житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. Франка, 25а в м. Бобровиця по 1/2 частині з технічної точки зору є можливим. Квартири №1 та №2 житлового будинку мають окремі входи з вулиці та забезпечені індивідуальним інженерним устаткуванням, тобто фактично відокремлені в натурі. Експертом запропоновано для поділу варіант фактичного користування квартирами №1, №2, який не потребує проведення ремонтно-будівельних робіт по забезпеченню ізольованого користування приміщеннями будинку.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та здійснення поділу житлового будинку відповідно до запропонованого експертом варіанту.

Твердження скаржника ОСОБА_3 про те, що в даному випадку відсутній спір між сторонами, оскільки структура побудови житлового будинку виключає можливість відповідача будь-яким способом заважати позивачу користуватися належною йому частиною житлового будинку, та що нею не було порушено жодних прав позивача, не заслуговують на увагу і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 – на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов’язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року (справа N 1-2/2002) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового регулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Право позивача ОСОБА_2 на виділ належної йому частини житлового будинку гарантоване йому ст.364 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_3 заперечувала як проти задоволення позову так і факт наявності у позивача ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку за відсутності у нього належних правовстановлюючих документів. Отже, відповідач ОСОБА_3 не визнає право власності позивача ОСОБА_2 на частину будинку, а тому право позивача звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов’язків є законним.

Посилання ОСОБА_3 на те, що маються розбіжності в двох витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо площі будинку та підстави виникнення у ОСОБА_2 права власності на частину житлового будинку, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно це документ, що підтверджує внесення даних щодо об’єкта нерухомості до державного реєстру. Фактично це - одна з форм надання державним реєстратором відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Правовстановлюючим документом, що підтверджує право позивача ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку по вул. Франка, 25-а в м. Бобровиця є саме договір дарування від 10.07.2017, який ніким не оспорений і є чинним.

Доводи скаржника щодо відсутності підстав для стягнення з неї судових витрат у зв’язку з відсутністю доказів порушеного права чи інтересу позивача, неякісними роботами по проведенню експертизи, наявністю у висновку експерта помилок, незадоволенням судом клопотання про зменшення судових витрат не заслуговують на увагу. Посилання ОСОБА_3 на відсутність необхідності визначати вартість домоволодіння та варіанти поділу є безґрунтовним з огляду на відсутність таких даних в матеріалах справи. Питання про розподіл судових витрат та покладення їх саме на відповідача проведено судом відповідно до приписів ст.141 ЦПК України. Підстави для зменшення розміру судових витрат відсутні.

Посилання ОСОБА_3 на незаконне стягнення з неї на користь позивача 5000 грн витрат на правничу допомогу до уваги колегією суддів не приймається. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначене підтверджується позицією ОСОБА_4 Верховного Суду, викладеною в постанові від 20.09.2018 року у справі №751/3840/15-ц. Колегія суддів вважає обов'язковим дотриматися зазначеного правового висновку з огляду на положення ч.4 ст.263 ЦПК України.

Згідно з договором про надання правової допомоги №9 від 02 лютого 2018 року, укладеним між ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_5, остання зобов'язалася надати клієнту консультаційні та правові послуги по справі «про поділ майна, що є у спільній частковій власності, з виділом часток у натурі» (а.с.28).

Справа перебувала в провадженні суду з 06.02.2018, тобто більше року. В ній проводилося одинадцять судових засідань. Представником позивача надавалися суду, окрім позову, заява про уточнення позовних вимог, заперечення на відзив, клопотання, заяви, розрахунки тощо.

На а.с. 223 мається розрахунок суми судових витрат, понесених ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу.

Квитанціями до прибуткового касового ордера від 02.02.2018, 01.06.2018, 10.01.2019 підтверджується проведення оплати витрат за надання правової допомоги позивачу на суму 5000 грн (а.с.149-150, 222а).

Матеріалами справи доведений факт надання правничої допомоги адвокатом, надані суду належні документи дають підстави для вирішення питання про відшкодування витрат на користь позивача.

При цьому, визначаючи суму витрат на правову допомогу, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь позивача, апеляційний суд, погодившись із висновками суду першої інстанції, врахував тривалість часу, затраченого адвокатом у судових засіданнях, а також час, затрачений на складання позовної заяви, підготовку необхідних документів до суду, у зв’язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_3 5000 грн витрат.

Стосовно посилань відповідача на обов'язковість надання адвокатом ОСОБА_6 обліку доходів та витрат, які ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, то колегія суддів їх не приймає, оскільки предметом спірних правовідносин є фактичне понесення витрат на правову допомогу та їх відшкодування відповідною стороною у справі. Облік отриманих доходів адвокатом та в подальшому його оподаткування не є предметом спору.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_9

Повний текст постанови складнений 15.05.2019.