Дата документу 22.07.2019 Справа № 331/6395/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/6395/18
Провадження №22-ц/807/2398/19
Головуючий в 1-й інстанції - Котляр А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2019 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до ОСОБА_1 , третя особа приватне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» про стягнення суми страхового відшкодування в порядку регресу,-

В С Т А Н О В И В:

26.11.2018 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» звернулось до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із даним позовом, в обґрунтування якого вказує, що 31.07.2017 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА» та Публічний акціонерним товариством «Укрсиббанк» був укладений договір добровільного страхування на транспорті, предметом якого є страхування транспортного засобу Volkswagen Transporter, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . 10.08.2017 року у м. Запоріжжя на проспекті Соборний, 143 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу КІА Cerato, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням воді ОСОБА_1 . Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.09.2017 року ОСОБА_1 був визнаний винуватим у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді. Вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля складає 91 725,59 грн. Вартість матеріального збитку складає 47 166,97 грн. 08.11.2017 року на виконання умов договору страхування ПрАТ «СК «УНІКА» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок Страхувальника - ПАТ «Укрсиббанк» у розмірі 88 772,78 грн., який розрахований наступним чином: 91 725,59 грн. (вартість відновлювального ремонту) - 2 952,81 грн. (франшиза = 0,5 % від страхової суми) = 88 772,78 грн. Отже, до ПрАТ «СК «УНІКА» перейшло право на отримання від винуватця ДТП - ОСОБА_1 компенсації збитків завданих власнику застрахованого автомобіля. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , (ліміт за шкоду майну 100000,00 грн., франшиза 0,00 грн.), була застрахована у ПрАТ «СК «АХА Страхування». 08.12.2017 року АТ «СК «АХА Страхування» на вимогу ПрАТ «СК «УНІКА» виплатило на рахунок останнього страхове відшкодування (витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу транспортного засобу) у розмірі 47 166,97 грн. Різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою складає 41605,81 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 41605,81 грн. в рахунок відшкодування завданої шкоди та 1762 грн. судового збору.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2019 року в задоволенні позову приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що до відповідача заявлено вимогу здійснити відшкодування різниці між сумою страхового відшкодування та розміром завданої шкоди в сумі 41605,81 грн., яка повинна бути відшкодована заподіювачем шкоди, тобто відповідачем. АТ «СК «АХА страхування» здійснивши страхове відшкодування в повному обсязі виконало зобов`язання за страховим полісом, та набуло право вимоги до відповідача. Суд першої інстанції ухвалюючи рішення не відрізнив терміни «страхове відшкодування» від «страхової суми», проігнорувавши норми спеціального Закону - ст. 29 «Про обов`язкові страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» помилково застосувавши практику Великої Палати Верховного суду по справі №755/18006/15-ц

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 31.07.2017 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УН1КА» та Публічний акціонерним товариством «Укрсиббанк» був укладений договір добровільного страхування на транспорті «КАСКО CORPORATE» №131426/4100/0000007, предметом якого є страхування транспортного засобу Volkswagen Transporter, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 12-18).

10.08.2017 року у м. Запоріжжя на проспекті Соборний, 143 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу КІА Cerato, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням воді ОСОБА_1 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали пошкодження (а.с. 25).

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.09.2017 року ОСОБА_1 був визнаний винуватим у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді (а.с. 26).

Відповідно до звіту ПП «Галавтоекспертиза» № 10С/10/17 вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля складає 91 725,59 грн. Вартість матеріального збитку складає 47 166,97 грн. (а.с. 27-28).

08.11.2017 року на виконання умов договору страхування ПрАТ «СК «УНІКА» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок Страхувальника - ПАТ «Укрсиббанк» у розмірі 88 772,78 грн., який розрахований наступним чином: 91 725,59 грн. (вартість відновлювального ремонту) - 2 952,81 грн. (франшиза = 0,5 % від страхової суми) = 88 772,78 грн. (а.с. 36).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , згідно з полісом АК / 655928 (ліміт за шкоду майну 100000,00 грн., франшиза 0,00 грн.), була застрахована у ПрАТ «СК «АХА Страхування», що підтверджується відомостями з Централізованої бази МТСБУ та довідкою про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 25, 37).

08.12.2017 року Страхова компанія винуватця ДТП - ПрАТ «СК «АХА Страхування» на вимогу ПрАТ «СК «УНІКА» виплатило на рахунок останнього страхове відшкодування (витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу транспортного засобу) у розмірі 47 166,97 грн. (платіжне доручення № 399_863) (а.с. 38).

Різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою складає 41605,81 грн. (виплачене позивачем відшкодування в розмірі 88772,78 грн. - 47166,97 грн. відшкодування страхової компанії АТ «СК «АХА Страхування»).

19.04.2018 року ПрАТ «СК «УНІКА» звернулось до ОСОБА_1 з заявою про виплату страхового відшкодування, проте відповідач збитки не відшкодував (а.с. 39).

Суд першої інстанції встановивши, що ліміт відповідальності страховика ПрАТ «СК «АХА Страхування» становить 100 000 гривень за шкоду, заподіяну майну, і він не є меншим за розмір завданої шкоди в сумі 88772,78 грн., а підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування, передбачені статтею 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відсутні, дійшов висновку, що у відповідача ОСОБА_1 не виник обов`язок відшкодовувати заподіяну ним шкоду, позивачу.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Розглянувши апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приймаючи постанову у справі, вважає за необхідне застосувати правові висновки викладені в Постанові Великої палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі №14-176цс18.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З огляду на вказане, стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України "Про страхування", з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

У цій справі третя особа як страховик відповідача (завдавача шкоди) не набула право регресу до останнього. Таке право третя особа могла би набути, відшкодувавши потерпілій завдану їй шкоду, а також за наявності умов, визначених статтею 38 вказаного Закону.

Вимога позивача (страховика потерпілої) до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпілий) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться, у тому числі до переоцінки висновків правової позиції викладеної у постанові Великої палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі №14-176цс18 та свого бачення апелянтом положень законодавства і не впливають на вірні висновки суду першої інстанції.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Зазначені вище доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 22 липня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков