Справа № 405/4719/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2019 Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

з участю секретаря : Фришко А.Ю.

представника позивача : ОСОБА_1.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати недійсним споживчий договір № 0 від 21.04.2008 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» на ним.

Позов обґрунтовано тим, що 21.04.2008 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який змінив свою назву на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», було укладено кредитний договір № 0. Відповідно до п. 1.1 даного договору, банк надав йому кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 32 934,00 доларів США, а він зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, визначених в договорі.

Посилаючись на норми діючого законодавства, зазначає, що на момент укладення спірного договору про споживчий кредит банк надав кошти в іноземній валюті, а саме доларах США і був не уповноваженим банком на здійснення валютних операцій на видачу валютних кредитів резидентам України - фізичним особам. Банк не отримував спеціального дозволу (ліцензії), а отримана така ліцензія банком лише 16.10.2011 році. В кредитному договорі не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п. 3.8 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, визнані обов`язковими. Кредитний договір містить несправедливі умови по валютним ризикам, містить елементи примусу, адже споживачі не можуть нести ризик знецінення національної валюти. Позивачу не надано письмовий документ з детальним розписом сукупної вартості кредиту для споживача. Укладення договору було вчинено під впливом обману з боку відповідача, вільного волевиявлення, як і внутрішньої волі у позивача не було. Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання його недійсним. Посилаючись на викладені в позові обставини, норми законодавства, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, надав суду пояснення та просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений, надав суду заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з рахуванням вимог цього Кодексу, іншихактів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Крім цього, ч. 2, 3 статті 533 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент іноземної валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Судом встановлено, що 21.04.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який змінив свою назву на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 00. Відповідно до п. 1.1 даного договору, банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті долар США в сумі 32 934,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 166 316,70 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, визначених в договорі.

Згідно Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме п.11, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України 14.10.2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення, використання іноземної валюти, як засобу платежу, без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв`язку з наведеним, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, у жодної зі сторін кредитного договору.

Судом встановлено, що 21.12.2001 року Національним банком України видана банківська ліцензія за № 75 Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» та 19.11.2005 року Національним банком України видано дозвіл № 75-2 та додаток до дозволу, згідно з якими банку надано право на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с. 34).

Враховуючи наведене, АКІБ «УкрСиббанк» на момент укладення спірного кредитного договору мав відповідні ліцензії та дозволи на проведення валютних операцій, у тому числі, й укладення кредитного договору із позивачем, який сам висловив таке бажання.

Як зазначає позивач умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та з обов`язків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг, оскільки банк, як суб`єкт підприємницької діяльності шляхом порушення вимог закону, покладає всі ризики у разі знецінення національної валюти України до долара США.

Суд не приймає до уваги вказані доводи, оскільки встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют проводиться щоденно Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, у відповідності до ст.36 Закону України «Про Національний банк України», ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Положення «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів».

Відповідач не впливає на зміну курсу валют та не може прогнозувати або встановлювати офіційний курс гривні до іноземних валют, нести відповідальність та валютні ризики, на які посилається позивач.

Відповідно до положень пунктів 13 та 16 ПостановиПленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визнання кредитного договору недійсним з підстав надання (отримання) споживчого кредиту в іноземній валюті можливе лише якщо даний договір було укладено після набрання чинності Закону України від 22.09.2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг».

Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір між сторонами укладений в 2008 році, а тому вказані норми Закону на дані правовідносини не розповсюджуються.

Щодо посилань позивача на укладення договору під впливом обману та надання не повної та недостовірної інформації про кредитний продукт з боку банку, а саме використання нечесної підприємницької практики з посиланням на норми ст. 230 ЦК України, судом відмічається наступне.

Як вже зазначалось відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені статтею 230 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція закріплена в постановах Верховного Суду в справах № 61-9746ск18 та № 61-32932ск18.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно з пунктом 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, які були чинними на час укладення між сторонами спірного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Як вбачається з умов кредитного договору № 0 від 21.04.2008 року, а саме пункту 7.13 позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладенням договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також - можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

З висновку експерта № 2736 від 05.02.2019 року вбачається, що в межах наявних матеріалів, положення договору про надання споживчого кредиту № 0 від 21.04.2008 року не відображають повний обсяг інформації про умови кредитування та чітко визначених сум погашення заборгованості, що передбачені вимогами п. 2.1, 2.2, 3.1, 3.2 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року та п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», інші умови кредитного договору відповідають нормам діючого законодавства, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним, відсутності підстав щодо нечесної підприємницької практики чи введення позичальника в оману.

У випадку сплати процентів за користування кредитом у більшому розмірі, ніж той. що передбачений умовами договору, позичальник має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.

В судовому засіданні встановлено, що банком виконані всі взяті на себе зобов`язання, передбачені договором, що підтверджується виписками по рахункам позивача, в свою чергу, позивач також виконував умови договору, тривалий час здійснював погашення кредиту.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору № 0 від 21.04.2008 року.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_1 ,

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», , 61001 м. Харків, проспект Московський, 60.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Ірина Миколаївна Шевченко