Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2414/16-ц Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 61 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №278/2414/16-ц за поданням старшого державного виконавця Житомирського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Кравцової С.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України без вилучення паспортного документа

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 27 грудня 2018 року, яка постановлена під головуванням судді Зубчук І.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року старший державний виконавець Житомирського РВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області Кравцова С.В. звернулася до суду із поданням, в якому просила тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянку ОСОБА_1 до виконання зобов'язань, покладених на неї судовим рішенням. Подання обґрунтовувала тим, що на примусовому виконанні перебуває зведене виконавче провадження №57498105, яке включає виконавчі листи від 27 жовтня 2017 року №278/2414/16-ц та від 04 червня 2018 року №278/2950/17, видані Житомирським районним судом Житомирської області, про стягнення з ОСОБА_1 (надалі - боржник) на користь ОСОБА_2 (надалі - стягувач) боргу на загальну суму 7 664 468,68 грн. Виконавчими діями встановлено, що боржник не має відкритих рахунків у банківських та інших фінансових установах. Вона працює у виконкомі Житомирської міської ради та за нею на праві власності зареєстрований будинок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. На виклик державного виконавця від 06 грудня 2017 року та на повторний виклик державного виконавця від 04 січня 2018 року ОСОБА_1 не з'явилася та про причини неявок не повідомила. 01 лютого 2018 року винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату боржника, яка направлена на виконання за місцем роботи ОСОБА_1 Станом на 10 грудня 2018 року в рахунок погашення заборгованості виконавчою службою стягувачу перераховано 39 148,90 грн. Отже, боржником рішення виконано не було, що призвело до вжиття відносно неї заходів примусового виконання. Разом із тим, наразі ОСОБА_1 документована двома паспортами для виїзду за кордон.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 27 грудня 2018 року ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до виконання зобов'язань, покладених на неї рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 31 липня 2017 року в справі №278/2414/16-ц та рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2018 року в справі №278/2950/17.

Із апеляційною скаргою на вищевказану ухвалу суду першої інстанції в інтересах ОСОБА_1 звернулася її представник. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити державному виконавцю у задоволенні подання. Зазначає, що обмеження боржника у праві виїзду за кордон можливе лише у випадку ухилення боржника від виконання зобов'язань за рішенням суду. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежного. Натомість ОСОБА_1 від виконання рішень суду не ухиляється. Єдиним її доходом є заробітна плата. В рахунок погашення заборгованості за виконавчими листами з заробітної плати боржника щомісяця утримуються кошти у розмірі, визначеному в постанові державного виконавця. ОСОБА_1 не було відомо про виклики до державного виконавця. Окрім того, робота ОСОБА_1 пов'язана із періодичними поїздками за кордон, а тому обмеження її у праві виїзду взагалі може позбавити можливості виконувати посадові обов'язки. Наразі у боржника відсутня об'єктивна можливість виконати рішення суду в повному обсязі, оскільки вона такої фінансової можливості не має.

У відзиві на апеляційну скаргу суб'єкт подання просить відмовити у скасуванні ухвали суду першої інстанції. Зокрема заперечення на апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх зобов'язань, оскільки на виклики державного виконавця не з'являється. Окрім того, зазначає, що вид ухвали, що оскаржується, не передбачений частиною п'ятою ст.441 ЦПК України, а тому, на думку виконавчої служби, суд апеляційної інстанції не уповноважений постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні подання. Також особа була належно повідомлена про дату, час і місце розгляду справи через офіційний веб-сайт судової влади України. Законні права та інтереси сторін виконавчого провадження не порушуються, оскільки виконавчі дії здійснені в рамках чинного законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи подання державного виконавця та обмежуючи боржника в праві виїзду за кордон за невиконаними судовими рішеннями, суд першої інстанції виходив із того, що незважаючи на вжиті державним виконавцем заходи щодо примусового виконання рішень судів, борг не погашений, а на виклики до державного виконавця боржник не з'являється. Дані обставини стали підставами для висновку про доведеність суб'єктом подання ухилення ОСОБА_1 від виконання нею обов'язків, які покладені рішеннями Житомирського районного суду Житомирської області.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм ст.441 ЦПК України.

Відповідно до редакції частини першої ст.441 ЦПК України, чинної на час розгляду судом першої інстанції подання, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні (частина третя ст.441 ЦПК України).

За змістом частини четвертої вищезазначеної статті ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до частини першої ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом пункту 19 частини 3 статті 18 вказаного вище Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до пункту п'ятого частини першої ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Отже, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню відповідно до положень частини третьої ст.12 ЦПК України.

Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Оскільки, відповідно до положень статті 441 ЦПК України подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів визначається судом.

Мотивування судового рішення про обмеження права лише двома складовими: наявністю статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку, що зумовлюють необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів не відповідає вимогам законодавства.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов'язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов'язків.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Із змісту подання та наданих до нього документів вбачається, що на виконанні у Житомирському районному відділі ДВС ГТУЮ у Житомирській області перебуває зведене виконавче провадження №57498105, до якого входило два виконавчих провадження №№55092536 та 56813069.

Так, постановою старшого державного виконавця Житомирського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Четвертухою О.В. 09 листопада 2017 року відкрито виконавче провадження №55092536 із виконання виконавчого листа №278/2414/16-ц, виданого Житомирським районним судом 27 жовтня 2017 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу на загальну суму 5 403 046,01 грн. (а.с.8).

Постановою старшого державного виконавця Житомирського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Кравцовою С.В. 20 липня 2018 року відкрито виконавче провадження №56813069 із виконання виконавчого листа №278/2950/17, виданого Житомирським районним судом 04 червня 2018 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у сумі 2 261 422,67 грн. (а.с.11).

Постановою від 23 жовтня 2018 року виконавчі провадження №55092536 та №56813069 об'єднані у зведене виконавче провадження №57498105 (а.с.13).

У відзиві Житомирського районного відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області на апеляційну скаргу зазначається, що наразі до зведеного виконавчого провадження входить також виконавче провадження №56611282 із примусового виконання виконавчого листа №2-2819/11, виданого 28 травня 2012 року Корольовським районним судом м. Житомира, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 7 707 418,53 грн., яке постановою від 15 січня 2019 року передано з Корольовського відділу ДВС м. Житомир ГТУЮ у Житомирській області.

Подання обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 не має відкритих рахунків у банківських та інших фінансових установах. Працює у виконкомі Житомирської міської ради. За нею зареєстрований на праві власності будинок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , який перебуває у іпотеці у ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк».

09 листопада 2017 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, відомості якої внесено до відповідних держаних реєстрів, копії якої направлено сторонам та органам, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника (а.с.31).

У поданні зазначається про два виклики боржника до державного виконавця від 06 грудня 2017 року на 18 грудня 2017 року та від 04 січня 2018 року на 09 січня 2018 року, які направлялися рекомендованими листами з повідомленням про вручення поштового відправлення, а також про те, що ОСОБА_1 на виклики не з'явилася та державного виконавця не повідомила про причини неявки (а.с.26-27).

У апеляційній скарзі наголошується на тому, що викликів ОСОБА_1 не одержувала та не відмовлялася від їх отримання. У суді апеляційної інстанції представник боржника запевнила, що ОСОБА_1 не з'являлася до державного виконавця через те, що їй не було відомо про виклики. Окрім того, ОСОБА_1 працює секретарем міської ради, ця інформація виконавчій службі відома, тому можна було надсилати виклики не лише за місцем проживання боржника, а й за місцем її роботи або навіть зателефонувати з цього приводу, чого зроблено не було. Представник виконавчої служби не спростував належними доказами факт невручення ОСОБА_1 викликів.

Окрім того, із приєднаних до подання матеріалів також вбачається, що ОСОБА_1 поштовим повідомленням направлявся виклик державного виконавця від 12 листопада 2018 року, яким боржника зобов'язано з'явитися до виконавця 20 листопада 2018 року щодо сплати боргу або надання підтверджуючих документів про сплату, але кореспонденція повернулася із відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення» (а.с.15 та зворот).

На підставі ст.ст.68-70 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем 01 лютого 2018 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника (20%). Відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 та перерахування коштів з її рахунку на депозитний рахунок виконавчої служби здійснюється виконком Житомирської міської ради, тобто за місце роботи боржника.

За змістом подання станом на 10 грудня 2018 року на рахунок стягувача в рахунок погашення боргу Житомирським районним відділом виконавчої служби перераховано 39 148,90 грн., а за інформацією із довідки виконкому Житомирської міської ради від 25 березня 2019 року №27 з квітня 2018 року по лютий 2019 року утримано 67 897,70 грн. (а.с.57).

Разом із тим, відповідно до листа Житомирського районного відділу управління ДМС України в Житомирській області від 05 січня 2018 року ОСОБА_1 документувалася паспортами громадянина України для виїзду за кордон у 2013 році та в 2014 році (а.с.23).

У судовому засіданні представник боржника пояснила, що ОСОБА_1 є посадовою особою місцевого самоврядування, а тому декларації про її доходи оприлюднені у встановленому законом порядку та ця інформація доступна не лише для виконавчої служби, а й для широкого загалу.

Необхідність тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон обґрунтовано у поданні тим, що боржником рішення виконано не було, що призвело до вжиття відносно неї заходів примусового виконання.

Обмеження у праві виїзду за кордон може бути застосовано не автоматично при непогашенні боргу, а за встановлення необхідності застосування такого заходу з урахуванням обставин справи при доведеності факту ухилення з боку боржника. Окрім того, обмеження повинно сприяти стягненню боргу, а не навпаки. Нарешті, усі обмеження прав громадян залишати свою країну повинні бути виправдані конкретними обставинами справи.

Так, як вже зазначалося під ухиленням від виконання зобов'язання варто розуміти такі дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду, за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання та за відсутності об'єктивних обставин, які перешкоджають виконанню.

У зв'язку із цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених законом, чого суб'єктом подання не доведено.

Окрім того, робота ОСОБА_1 пов'язана з необхідністю періодичного виїзду за кордон, оскільки вона займає посаду секретаря Житомирської міської ради та до її функціональних обов'язків входить організація і координування діяльності управління по зв'язках із громадськістю міської ради, відділу організаційного забезпечення депутатської діяльності міської ради, що підтверджується розпорядженням міського голови м. Житомира від 14 березня 2018 року №185 (а.с.58-59). Відповідно до Положення про управління по зв'язках із громадськістю Житомирської міської ради, затвердженого рішенням Житомирської міської ради від 01 березня 2018 року №943, завданням управління є, зокрема, міжнародне співробітництво (а.с.65-69). Наприклад, розпорядженням міського голови від 09 квітня 2019 року №378 у травні 2019 року секретаря Житомирської міської ради ОСОБА_1 відряджено до Республіки Польща для зустрічей з представниками польських інституцій (а.с.79).

Отже, надані у даній справі докази не свідчать про те, що боржник ухиляється від платежів та навіть тимчасове обмеження у праві виїзду за кодон може призвести до негативних наслідків (втрати ОСОБА_1 постійної роботи), що не буде сприяти стягненню боргу, оскільки реальне виконання рішення суду відбувається саме за рахунок відрахувань із заробітної плати останньої.

Із іншої сторони, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов'язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв'язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов'язана забезпечити те, що порушення права особи залишати країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (рішення Європейського Суду за справами «Рінер проти Болгарії» та «Фельдеш і Фельдешне Хайлик проти Угорщини"» § 35). Така перевірка, як правило, має проводитися судами принаймні в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвені Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium, Series A, N 43, § 60).

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов'язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Звертаючись із поданням про тимчасове обмеження у праві боржника на виїзд за межі України, державний виконавець направила до суду подання без надання доказів про повідомлення боржника про виклики до державного виконавця. Сам по собі розмір непогашеного боргу достеменно не свідчить про ухилення від виконання боржником обов'язків щодо його погашення, а тому суб'єктам подання не доведені обставини, які б давали суду можливість обмежити ОСОБА_1 у конституційному праві.

Неповнота вчинення виконавчих дій, відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов'язань і відомостей про обізнаність боржника щодо викликів можуть бути підставами для відмови у задоволенні подання.

У даному конкретному випадку, враховуючи фактичні обставини справи та зміст подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати ОСОБА_1 такою, що свідомо та умисно ухиляється від виконання покладених на неї судовим рішення зобов'язань.

Колегія суддів бере до уваги також те, що із заробітної плати ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу щомісячно відраховуються кошти, що свідчить про часткове виконання судових рішень.

Із огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить до висновку про те, що обмеження у праві виїзду за кордон застосовано судом передчасно та на даний час таке обмеження порушує право боржника вільно пересуватися.

За таких обставин, виходячи із викладеного, ухвала підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України без вилучення паспортного документа, що відповідає положенням статті 376 ЦПК України, враховуючи, що обмеження було застосовано автоматично та лише тому, що боржник добровільно не сплатила заборгованість, розмір якої є значним, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації боржника.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 27 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні подання старшого державного виконавця Житомирського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Кравцової Світлани Василівни про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України без вилучення паспортного документа.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 13 травня 2019 року.