РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/1190/19

Провадження № 2/638/2932/19

25.07.2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Жакун Н. О.

з участю судового розпорядника Зміївської О. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , що представляє інтереси ОСОБА_2 , до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , що представляє інтереси ОСОБА_2 , у січні 2019 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про захист прав споживачів, а саме просить суд: 1) визнати, що вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» у будь-якому вигляді і у будь-якому способі до ОСОБА_2 сплати суми станом до 01.10.2015 року (початок опалювального сезону) в розмірі 19045, 91 грн., в тому числі шляхом подачі даних до Управління праці і соціального захисту Шевченківського району м. Харкова суперечать ч. 1 ст. 267 ЦК України; 2) зобов`язати Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» відізвати із Управління праці і соціального захисту Шевченківського району м. Харкова подані на його адресу дані про наявність заборгованості позивача, в тому числі станом до 01.10.2015 року, як порушуючі ст. 266 ЦК України і соціальні права позивача, передбачені ст. 46 Конституції України; 3) зобов`язати Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» провести коректування платіжного документа за червень 2017 року, в якому вказана сума 2815, 68 грн., як повернення субсидії, замість віднесення цієї суми як результат економії для оплати споживачем в рахунок майбутніх платежів, включаючи обов`язкову частину оплати отримувача субсидії; 4) відшкодувати ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 6 мінімальних заробітних плат в Україні на день прийняття рішення; 5) зобов`язати Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» провести перевірку квартирного прибору обліку гарячої води, встановленого у АДРЕСА_1 , який умисно з 2007 року відповідачем не перевірявся; 6) заборонити Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» нарахування оплати за гаряче водопостачання АДРЕСА_1 по нормах споживання, при наявності прибору обліку гарячого водопостачання. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», яке є виконавцем послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання, відмовився від пропозиції позивача укласти договір на надання послуг, що суперечить законодавству. Будинок АДРЕСА_1 був обладнаний приладом обліку теплової енергії, який був прийнятий на комерційний облік 07.08.2002 року відповідачем. Квартира АДРЕСА_1 , що належить позивачу, була обладнана приладом обліку гарячого водопостачання, який був прийнятий на комерційний облік 13.11.2003 року. Відповідач необґрунтовано зняв з комерційного обліку будинковий прилад обліку теплової енергії нібито через поломку, однак акт відсутній; відповідач грубо порушує з 2007 року по теперішні час п. 9 Правил надання послуг по централізованому опаленню, постачанню холодної та гарячої води, водовідведення (постанова КМУ від 21.07.2005 року №630), а саме - стягнення плати за нормами споживання при наявності приладів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абз. 5 п. 15 Правил. З 01.10.2014 року позивачу ОСОБА_2 як пенсіонеру по інвалідності у зв`язку з підвищенням тарифів та зниженню рівня існування на основі положення «Про порядок нарахування та надання субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг» №848 була призначена субсидія, умови якої позивачем виконувались. Із отриманої 23.11.2018 року інформації із Управління праці та соціального захисту населення стало відомо, що КП «ХТМ» направило інформацію про те, що позивач має прострочену більше 2 місяців заборгованість по оплаті послуг теплопостачання в сумі 16044, 37 грн., яка спрямована на утиск соціальних прав позивача. Вказана сума, як і сума станом на 01.10.2015 року в розмірі 19045, 91 грн. є недійсною, так як визначена в результаті нечесної підприємницької практики і не може бути виконаною після спливу строку позовної давності. Відповідач порушує Положення КМУ №849, в платіжному документі на ім`я позивача за червень 2017 року визначив повернення субсидії в сумі 2815, 68 грн. без законних підстав та порушив постанову, якою в опалювальний період 2016-2017 рр. нарахування плати здійснюється на підставі середньозваженої для відповідного населеного показника споживання теплової енергії згідно будинкових засобів обліку, які знаходяться на абонентському обліку виконавця послуг. При цьому, сума субсидії, яка не використана домогосподарством в результаті економії споживання зараховується підприємцем виконавцем як оплата послуг, в тому числі обов`язкової частини платежу на наступні розрахункові періоди. Нечесна підприємницька практика заборонена, суб`єкти господарювання несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику. Сума у розмірі 2815, 68 грн. є збитками, яка утворилась в результаті економії і безпідставного вказання відповідачем у платіжному документі, як сума до оплати споживачем в особі позивача. Характер порушення прав позивача є причинним зв`язком спричинення позивачу моральної шкоди незаконною поведінкою зі сторони КП «ХТМ» і буде детально обґрунтовано за результатами розгляду.

Від представника відповідача - Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Так, позивач ОСОБА_2 є споживачем послуг з теплопостачання житлового будинку АДРЕСА_1 , який обладнаний внутрішньо будинковими системами централізованого опалення. Сума заборгованості на особистому рахунку ОСОБА_2 станом на 01.05.2019 року складає 27141, 42 грн. У листопаді 2009 КП «Харківські теплові мережі» звернулось в позовному провадженні до Дзержинського районного суду, за результатом якого було ухвалено рішення про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання з ОСОБА_2 за період з 01.11.03 року по 30.09.09 року у сумі 6230,55 грн. У серпні 2013 КП «Харківські теплові мережі» звернулось в позовному провадженні до Дзержинського районного суду, за результатом якого було ухвалено рішення про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання з ОСОБА_2 за період з 07.2010 року по 06.2013 року у сумі 7704,40 грн. Вказані рішення вступили в законну силу та направлені для примусового виконання до Шевченківського відділу ДВС міста Харкова. Між ОСОБА_2 та КП «Харківські теплові мережі» склалися цивільно-правові відносини по наданню житлово-комунальної послуги з теплопостачання до житлової квартири позивача, а саме позивач постійно отримує від КП «Харківські теплові мережі» житлово- комунальну послугу та порушує законні інтереси КП «Харківські теплові мережі, не здійснюючи плату за отриману послугу з теплопостачання не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Доводи, викладені позивачем у позовній заяві, можуть бути запереченнями у разі пред`явлення до нього позову про стягнення боргу за період, що виходить за межі позовної давності, а в межах даної справи КП «Харківські теплові мережі» не заявляє вимог про стягнення з позивача заборгованості за комунальні послуги. В період з 2014 року по квітень 2017 року згідно з діючим на той час законодавчим порядком, а саме «Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скріпленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 року не було передбачено врахування заборгованості за комунальні послуги при вирішенні питання про призначення субсидії у вказаний період. Вказане стало підставою для отримання ОСОБА_2 на той час субсидії в загальному розмірі 2815,68 грн. Враховуючи, що ОСОБА_2 не виконала вимоги Закону про призначення субсидії, а саме щомісяця не сплачувала вартість фактично спожитої послуги з урахуванням розміру призначеної субсидії, після інформування ОСОБА_2 відповідним підрозділом з питань соціального захисту населення про не призначення субсидії на наступний період на протязі 2-х місяців документально не підтвердила сплату заборгованості, або укладення договору про реструктуризацію цієї заборгованості згідно п.14 Положення за вимогою відповідного органу структурного підрозділу з питань соціального захисту населення сума субсидії в розмірі 2815, 68 грн. була знята з особистого рахунку відкритого за адресою АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , та безпосередньо повернута до бюджету. На підставі Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» саме на споживача відповідної комунальної послуги, тобто на ОСОБА_2 покладено обов`язок повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування, і монтаж) вузла обліку споживання гарячої води (лічильник) шляхом сплати виконавцю комунальної послуги внесків, тому вимога ОСОБА_2 зобов`язати КП «Харківські теплові мережі» провести перевірку квартирного прибору обліку гарячої води, встановленого у кв. АДРЕСА_1 не підлягає задоволенню.Вимога ОСОБА_2 заборонити нарахування оплати за гаряче водопостачання на майбутні періоди згідно показань лічильника є передчасною, тому що з вказаної вимоги не вбачається дії відповідача, які би вже порушили цивільні права та інтереси ОСОБА_2 . Позивач не підтвердила і не довела, якими саме неправомірними рішеннями чи бездіяльністю КП «Харківські теплові мережі» нанесли ОСОБА_2 моральну шкоду.

Суд, дослідивши письмові доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок відкрито на її ім`я.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 є споживачем комунальних послуг, зокрема послуг з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджують рахунки за послуги з теплопостачання.

Як вбачається із листа Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради від 23.11.2018 року за вих. №А-1-1051/0/309-18.02-39, звернення ОСОБА_2 від 09.11.2018 року щодо призначення субсидії розглянуто. За інформацією комунальних підприємств-виробників (виконавців) житлово-комунальних послуг на 01.05.2018 року у ОСОБА_2 наявна прострочена понад два місяці заборгованість по оплаті послуг з теплопостачання в сумі 16044, 37 грн., з утримання будинку та прибудинкової території - 7072, 78 грн. Управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради відмовлено в призначенні субсидії з травня 2018 року відповідно до п. 6 Положення.

Відповідачем - Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» при наданні відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 були надані відомості про наявність у позивача заборгованості, зокрема довідка про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання, з якої вбачається, що сума заборгованості на особистому рахунку ОСОБА_2 НОМЕР_1 станом на 01.05.2019 року складає 27141,42 грн.

За змістом ст.ст. 16, 19, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються виключно на договірних засадах.

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Згідно статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 року №630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 18 Правил).

Відповідно до вимог статті 67 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з положеннями статті 68 Житлового кодексу України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Згідно статті 162 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог пункту 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 21.07.05 року №630, споживач зобов`язаний вчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до статті 8 Закону України від 16 липня 1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (із змінами та доповненнями) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації.

Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно визначає облікову політику підприємства, обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних, розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів, затверджує правила документообігу і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.

За змістом статті 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з пунктом 14.1.11 статті 14 Податкового кодексу України визначено термін «безнадійна заборгованість» - це заборгованість за зобов`язаннями щодо яких минув строк позовної давності.

Наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року №237, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 1999 року за №725/4018, затверджено Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «дебіторська заборгованість» (з наступними змінами і доповненнями), яке визначає методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про дебіторську заборгованість та її розкриття у фінансовій звітності.

У пункті 4 вказаного Положення визначено поняття безнадійної дебіторської заборгованості як поточної дебіторської заборгованості, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності.

Відповідно до пункту 11 Положення виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів. У разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість списується з активів на інші операційні витрати. Сума відшкодування раніше списаної безнадійної дебіторської заборгованості включається до складу інших операційних доходів боржником або за якою минув строк позовної давності.

Відповідно до Інструкції з обліку коштів, розрахунків та інших активів бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 26.12.2003 року №242 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.01.2004 року за №106/8705, безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої є впевненість про неповернення її боржником або за якою строк позовної давності минув.

Враховуючи зазначене, прострочена дебіторська заборгованість є безнадійною у випадках: коли прострочена дебіторська заборгованість обліковується за суб`єктами господарювання, які ліквідовані без правонаступників та виключені з Єдиного державного реєстру підприємств, організацій та установ: коли установами вжито всіх заходів по проведенню претензійно-позовної роботи, інших заходів щодо стягнення заборгованості відповідно до чинного законодавства.

Списання сум дебіторської заборгованості здійснюється відповідно до Інструкції про кореспонденцію субрахунків бухгалтерського обліку для відображення основних господарських операцій бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 10 липня 2000 року №61 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 серпня 2000 року за №497/4718.

Таким чином, виходячи із розуміння Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Податкового кодексу України та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року №237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства.

Отже, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що особовий рахунок, відкритий на ім`я споживача житлово-комунальних послуг ОСОБА_2 , є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із даним позовом, позивач просить визнати, що вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» у будь-якому вигляді і у будь-якому способі до ОСОБА_2 суперечать ч. 1 ст. 267 ЦК України, тобто посилається на пропуск строку позовної давності, не заперечуючи факту існування зобов`язань перед відповідачем - Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі».

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» Цивільного кодексу України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 Цивільного кодексу України.

Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 Цивільного кодексу України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін у відповідному спорі, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ПК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Зобов`язання відповідача щодо списання заборгованості за оплату комунальних послуг не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту. Крім того, чинним законодавством не встановлено процедури визнання боргу за житлово-комунальні послуги безнадійним та не визначено механізму його списання, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Такий висновок випливає з того, що строки позовної давності мають застосовуватись за клопотанням відповідача при розгляді судом відповідних спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредиторів до боржників.

Суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» відізвати із Управління праці і соціального захисту Шевченківського району м. Харкова подані на його адресу дані про наявність заборгованості позивача, оскільки як встановлено судом згідно довідки про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання, сума заборгованості на особистому рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 станом на 01.05.2019 року складає 27141,42 грн., відсутність цієї заборгованості чи її погашення позивачем не доведено, як і не доведено неправомірність надіслання Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» як виробником (виконавцем) житлово-комунальних послуг відомостей про споживача ОСОБА_2 , крім того,як наголошено вище, строки позовної давності мають застосовуватись лише за клопотанням відповідача при розгляді судом спору про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до боржника, а списання заборгованості за оплату комунальних послуг як спосіб захисту не передбачено чинним законодавством.

Щодо вимогиОСОБА_2 про зобов`язання Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» провести коректування платіжного документа за червень 2017 року, в якому вказана сума 2815, 68 грн., як повернення субсидії, замість віднесення цієї суми як результат економії для оплати споживачем в рахунок майбутніх платежів, включаючи обов`язкову частину оплати отримувача субсидії, то суд відмовляє у задоволенні цієї вимоги з огляду на її безпідставність та необґрунтованість.

Так, сума субсидії в розмірі 2815, 68 грн. була знята з особистого рахунку позивача, відкритого за адресою АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджує рахунок за послуги з теплопостачання за червень 2017 року, у зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_2 не сплачувала вартість фактично спожитої послуги (борг на 1 червня 2017 року складає 15226, 12 грн.), тобто у даному випадку виробником (виконавцем) житлово-комунальних послуг дотримано вимоги спеціального законодавства, що визначає механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті Мінсоцполітики для виплати пільг і житлових субсидій громадянам на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій формі, умови призначення та порядок надання громадянам житлових субсидій.

Більш того, сама вимога «провести коректування платіжного документа» не є належним способом захисту цивільних прав у розумінні цивільного законодавства, дана вимога сформульована неконкретизовано, в той час як вірним було б формулювання провести перерахунок заборгованості, за умови доведення належними та допустимими доказами своїх позовних вимог в частині її невірного нарахування.

Щодо зобов`язання Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» провести перевірку квартирного прибору обліку гарячої води, встановленого у кв. АДРЕСА_1 , а також заборонити КП «Харківські теплові мережі» нарахування оплати за гаряче водопостачання по нормам споживання при наявності прибору обліку гарячого водопостачання, суд зазначає наступне.

Правовідносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавцем) та фізичною особою (споживачем), яка отримує послуги з централізованого постачання гарячої води, урегульовано Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Законом України «Про теплопостачання» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Судом встановлено та сторонами в письмових поясненнях не заперечувалось, що прилад обліку гарячого водопостачання, який є власністю ОСОБА_2 та встановлено як вузол розподільного обліку у квартирі позивача не пройшов повірку, у зв`язку з чим не може використовуватись при визначенні оплати за надані послуги.

Згідно пункту 21 Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» від 21.07.2005 №630, у разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляються згідно з установленими нормами споживання.

В зв`язку з неможливістю здійснювати нарахування за послуги гарячого водопостачання згідно до показань приладів обліку, нарахування плати здійснюється згідно затверджених норм споживання. Такі дії КП «Харківські теплові мережі» обумовлені законодавчою забороною у відношенні приладів обліку, що не пройшли держповірку, а саме згідно ч. 1 і ч. 2 ст.17 Закону України «Про метрологію і метрологічну діяльність».

Також представником відповідача надано заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.12.2009 року, згідно якого позовну заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по теплопостачанню й гарячому водопостачанню задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 6230, 55 грн., держмито у розмірі 51, 00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 31, 50 грн.; рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.04.2014 року, згідно якого позовну заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за опалення та теплопостачання задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 7704, 40 грн.; додаткове рішення від 07.04.2014 року по цьому ж позову, за яким стягнуто судовий збір у розмірі 180, 17 грн.

Вищенаведені судові рішення є підставою звільнення відповідача від доказування факту наявності заборгованості у позивача ОСОБА_2 , а обставини, встановлені наведеними судовими рішення не підлягають доказуванню у справі, що розглядається, та у відповідності до статті 82 ЦПК України є преюдиційними фактами.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Отже, з огляду на викладене та відповідно до положень статті 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені рішеннями Дзержинського районного суду м. Харкова, а саме законність здійснених відповідачем нарахувань за надані послуги за опалення та теплопостачання за період з 01.11.2003 року по 30.09.2009 року та за період з 30.06.2010 року по 30.06.2013 року.

Відповідно до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» порядок проведення повірки лічильників та відповідальність за своєчасність проведення повірки покладається на суб`єкт господарювання. Періодична повірка засобів вимірювальної техніки, (результати вимірювання яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) проводиться за рахунок внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку, встановлених відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».

На підставі Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», саме на споживача відповідної комунальної послуги покладено обов`язок повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування, і монтаж) вузла обліку споживання гарячої води (лічильник) шляхом сплати виконавцю комунальної послуги внесків, тому вимога ОСОБА_2 про зобов`язання КП «Харківські теплові мережі» провести перевірку квартирного прибору обліку гарячої води, встановленого у кв. АДРЕСА_1 не підлягає задоволенню.

Вимоги позивача ОСОБА_2 щодо заборони здійснення нарахувань оплати за гаряче водопостачання за нормами споживання стосуються майбутнього часу та можливих ймовірних дій відповідача, а тому не є належним способом захисту та задоволенню не підлягають, так як заявлені передчасно, тобто права позивача в даному випадку жодним чином не порушені.

Положеннями частин першої - третьої статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодної з переліченої у частині 2 статті 23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» відносно позивача ОСОБА_2 не вчинено.

Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої їй моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями/бездіяльністю, а відтак відсутні правові підстави для задоволення вимог позову в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача у розмірі 6 (шести) мінімальних заробітних плат.

Позивач обмежився наведенням у позові права на відшкодування моральної шкоди, передбаченого Законом України «Про захист прав споживачів», не навівши ні обгрунтованого розрахунку заявленої до стягнення суми, ні тих втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних ОСОБА_2 незаконними діями/бездіяльністю відповідача.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки відповідач - підприємство виробник/виконавець житлово-комунальних послуг (Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»), на виконання свого процесуального обов`язку надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, зокрема щодо наявності у позивача ОСОБА_2 заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради і прийняло рішення про відмову у призначенні субсидії, а також з урахуванням того, що обрані позивачем способи захисту її прав не передбачені чинним законодавством, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.

Суб`єктивні доводи позивача ОСОБА_2 щодо ведення відповідачем КП «Харківські теплові мережі» нечесної підприємницької практики жодним чином не підтверджені, а тому суд вважає їх сумнівними, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року.

Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність підстав для задоволення позову. Інші доводи позивача, зокрема щодо порушення відповідачем її соціальних прав, цих висновків суду не спростовують.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 257 ЦК України та на підставі ст.ст.12, 13, 43, 49, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272-274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , що представляє інтереси ОСОБА_2 , до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про захист прав споживачів - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: