Єдиний унікальний номер судової справи 490/7874/17
Номер провадження 22-ц/812/745/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

13 травня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заочне рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 13 грудня 2017 року, під головуванням судді Чулуп О.С. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 05 листопада 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають дитину - дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час шлюбні відносини між сторонами припинились. Позивач ОСОБА_1 разом із дочкою проживає зі своїми батьками та перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, ув'язку з чим не має можливості заробляти на життя.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь аліменти у розмірі 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб щомісячно, починаючи з вересня 2017 року та до досягнення дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини всіх його доходів щомісячно, починаючи з 12 вересня 2017 року і до досягнення дитиною трирічного віку до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 вересня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача посилався на те, що судом не досліджено фінансових можливостей відповідача. Зазначав, що починаючи з січня 2017 року ОСОБА_2 офіційно не працевлаштований, та лише час від часу має прибуток, а отже регулярний дохід у нього відсутній. Окрім того, згідно судового наказу від 28 липня 2017 року, виданого Центральним районним судом міста Миколаєва, відповідач щомісячно сплачує аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Іншого доходу відповідач не має, а позивач же, в свою чергу, отримує соціальну допомогу у зв'язку із народженням дитини.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Частиною 3 ст.84 СК України передбачено, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років.

Відповідно до ч.4 та ч.6 ст.84 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу, таке залишається і в разі розірвання шлюбу.

Отже, за змістом вказаної норм права, розмір утримання не пов'язаний з розміром доходу дружини, а залежить від можливості чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Для виникнення права на утримання потрібна сукупність вказаних вище фактів, які має довести позивач.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 листопада 2016 року (а.с.4).

Від шлюбу мають доньку – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка, проживає разом з матір'ю (а.с.5, 100-102).

На час розгляду справи ОСОБА_1 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років з 13 лютого 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 вересня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідач проживає окремо від дитини та у добровільному порядку не приймає участі у матеріальному утримані останньої.

На підставі судового наказу від 28 липня 2017 року, виданого Центральним районним судом міста Миколаєва, з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитину відповідного віку, починаючи з 18 липня 2017 року і до повноліття дитини (а.с.103).

Згідно копії трудової книжки слідує, що відповідач з квітня 2016 року не працює та з цього часу перебував на обліку у Заводському районному центрі зайнятості міста Миколаєва (а.с.40-42).

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач не має постійного місця роботи, але має дохід від нерегулярних підробіток.

Також встановлено, що відповідач є працездатною особою (протилежного не встановлено), а отже може працевлаштуватися та надавати позивачу допомогу до досягнення їх дочкою трьох років.

Оцінивши в сукупності надані докази, колегія суддів виходить з того, що позивач відповідно до ст.84 СК України має право на утримання від відповідача до досягнення дитиною трьох років, а відповідач може надавати таку допомогу.

При цьому при вирішенні справи апеляційним судом враховано матеріальне становище відповідача, його стан здоров'я, розмір аліментів, які він повинен сплачувати на утримання малолітньої дитини.

Разом з тим, оскільки відповідач не працює, його доходи мають нерегулярний характер, а доказів існування будь-яких інших обставин, що мають істотне значення для визначення аліментів в частці від його заробітку (доходу), матеріали справи не містять, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про визначення аліментів у частці від заробітку (доходу) ОСОБА_2 не відповідає нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, в зв'язку з чим рішення в цій частині необхідно змінити та визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі - 674 (шістсот сімдесят чотири) грн., що становить 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на час звернення позивача із позовом.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував матеріальний стан відповідача, який натепер ніде не працює, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вважає, що особа не може бути визнана неспроможною сплачувати аліменти, якщо вона, будучи працездатною, не працює (будь-яких поважних причин, за яких відповідач не має можливості працювати, в апеляційній скарзі не зазначено).

Посилання в апеляційній скарзі на розгляд судом першої інстанції справи без належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 , а відповідно і без його участі, не є само по собі безумовною підставою саме для скасування судового рішення, проте ця обставина надавала відповідачу право надати апеляційному суду всі докази, які він бажав надати для дослідження.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За такого, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для зміни заочного рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2017 року в частині визначення розміру аліментів та стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача в розмірі 674 грн., щомісячно, починаючи з 12 вересня 2017 року та до досягнення дочкою ОСОБА_4 трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Це ж рішення суду в частині розподілу судових витрат слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2017 року в частині визначення розміру аліментів - змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження місто Миколаїв, ідентифікаційний код НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження місто Миколаїв, ідентифікаційний код НОМЕР_2 , аліменти на її утримання у розмірі 674 (шістсот сімдесят чотири) грн., щомісячно, починаючи з 12 вересня 2017 року та до досягнення дочкою ОСОБА_4 трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У частині розподілу судових витрат рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 14 травня 2019 року