Справа № 661/4997/18
Провадження № 2/661/123/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

19 липня 2019 року

Новокаховський міський суд Херсонської області в складі:

головуючої судді Бойко М.Є.,

за участю секретаря судового засідання Антоненко І.О.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Калімбет Т.А..,

відповідачки - ОСОБА_2 ,

представника відповідачки адвоката Ярової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Нова Каховка, Херсонської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення особи без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення особи без надання іншого житлового приміщення.

У позові зазначала, що їй, в порядку спадкування після смерті батька, на праві спільної власності з матір`ю - ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_1 .

В зазначеній квартирі, хоча й зареєстрована за іншою адресою та має своє власне житло, мешкає також її сестра - ОСОБА_2

Їх спільне проживання стало неможливим через протиправну поведінку відповідачки, оскільки остання систематично вчиняє сварки, бійки та застосовує до неї фізичне насильство, чим змушує позивачку постійно звертатись до правоохоронних органів. В результаті таких звернень, за фактами заподіяння їй тілесних ушкоджень порушено кілька кримінальних проваджень, по яким розпочато та триває досудове слідство.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд виселити ОСОБА_2 з її квартири без надання іншого жилого приміщення на підставі ст.ст. 157, 116 ЖК України.

Ухвалою суду від 26.11.2018 року розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позову підтримали з підстав, у ньому зазначених, просили їх задовольнити, пояснивши, що ОСОБА_2 продовжує проживати у квартирі, співвласником якої є ОСОБА_1 і надалі себе негідно поводити, вчиняє фізичне та психологічне насильство над позивачкою. ЇЇ триваюча антигромадська поведінка унеможливлює їх співжиття, а тому вона підлягає виселенню.

Відповідачка в судовому засіданні не оспорювала той факт, що у неї з позивачкою відносини неприязні, виникають конфлікти, однак, зазначила, що їх ініціатором завжди є саме позивачка, в тому числі із застосуванням фізичного насильства, в результаті якого їй були заподіяні тілесні ушкодження, за що ОСОБА_1 притягнуто до кримінальної відповідальності та засуджено вироком суду за ч.2 ст. 125 КК України. Вона ж, навпаки, жодних неправомірних дій щодо позивачки не вчиняла, правил співжиття не порушувала, і взагалі має інше житло, в якому постійно проживає, але на теперішній час змушена перебувати біля матері, яка є співвласником та проживає в одній квартирі з сестрою, оскільки вона дуже похилого віку, сильно хвора, а вона є єдиною, хто опікується нею та доглядає.

В поданому на позов відзиві ОСОБА_2 виклала заперечення, аналогічні її поясненням в судовому засіданні.

Правом на подання відповіді на відзив позивачка не скористалась.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачкою не надано, а судом не встановлено, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження існування обставин, з наявністю яких статті 116 та 157 ЖК України пов`язують можливість виселення з жилого приміщення.

Згідно із роз`ясненнями, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами, внесеними постановами Пленуму від 10 березня 1989 року № 2 та від 25 грудня 1992 року № 3), при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати порядок, встановлений при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи прописані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Частинами 1, 2 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї.

Частиною 3 цієї статті ЖК УРСР встановлено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.07.2000 року,зареєстрованого у реєстрі за № 2-1419, позивачка ОСОБА_1 та її мати - ОСОБА_3 є співвласниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

В зазначеній квартирі є зареєстрованими в установленому законом порядку також лише ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою про склад сім"ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої відділом реєстрації Новокаховської міської ради 27.06.2018 року за вих № 04-06/6761 .

Як встановлено судом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними сестрами, а ОСОБА_3 -їх матір"ю.

У відповідності із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Новокаховської міської Ради 12.11.2004 року на підставі розпорядження Новокаховської міської ради № 642-Р від 09.11.2004 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в якій вона і зареєстрована, що підтверджується відповідною довідкою відділу реєстрації № 04-06/14647 від 18.12.2018 року.

Разом з тим, з матеріалів справи, зокрема наданих суду медичних довідок, вбачається, що мати позивачки та відповідачки ОСОБА_3 має вік 91 рік, поганий стан здоров"я, вади зору та слуху та, у відповідності із висновком лікарсько-консультативної комісії № 13/1/47 від 21.012019 року, потребує постійного стороннього догляду та нагляду за нездатністю до самообслуговування, який за нею здійснює донька ОСОБА_2 , в зв"язку із чим остання постійно перебуває з матір`ю в її квартирі, прибирає там, готує ОСОБА_3 їжу, допомагає їй оплачувати комунальні послуги, залишається ночувати.

Ці обставини сторонами визнаються, не заперечуються, а також підтверджуються поясненнями ОСОБА_3 , яка в ході її допиту судом у якості свідка, підтвердила, що ОСОБА_2 є членом її сім`ї, відвідує її та проживає в спірній квартирі на її прохання та з її дозволу, оскільки вона має похилий вік, слабке здоров`я, погано чує та бачить і не може обходитися без стороннього догляду, а опікується нею лише відповідачка. Також свідок показала суду, що друга її донька ОСОБА_1 жодним чином їй не допомагає, а, навпаки, постійно створює конфліктні ситуації та різні побутові перешкоди, вчиняє сварки та скандали, мали місце навіть випадки, коли вона побила ОСОБА_2 стільцем, а іншого разу вилила на останню окріп.

Як вбачається з довідки Управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради № 1887 від 01.04.2019 року ОСОБА_2 отримує компенсацію за надання соціальної допомоги ОСОБА_3 , 1928 року народження.

Відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії № 13/2/48 від 21.01.2019 року ОСОБА_2 за станом здоров`я може надавати соціальні послуги хворому члену сім`ї., що спростовує протилежні доводи позивачки.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України у справі № 688/63/15-ц від 16 листопада 2016 року.

Згідно із ст. 157 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку можуть бути виселені у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу.

Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Для застосування ст. 116 ЖК України, необхідно встановити які саме систематичні порушення правил співжиття допускає відповідач, у чому це виражено та які докази є на підтвердження.

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачка свої позовні вимоги обґрунтовувала фактами застосування до неї відповідачкою фізичного насильства, заподіяння тілесних ушкоджень, неадекватною поведінкою ОСОБА_2 , яка вивляється у влаштуванні постійних сварок між ними, перешкодах у користуванні ванною кімнатою, приміщенням кухні, газовою плитою і неможливістю в зв`язку із цим готувати собі їжу, а як на докази цих обставин а також вжиття заходів попередження та громадського впливу посилалась на свої неодноразові звернення в поліцію, на підставі яких відносно ОСОБА_2 порушено кримінальні провадження, висновки судово-медичних експертиз, в яких зафіксовано наявність у неї тілесних ушкодженьь, а також пояснення в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Проте, в ході їх допиту, свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надали суду покази про те, що про конфлікти між сестрами та бійки між ними відомо лише зі слів ОСОБА_1 , жодного разу очевидцями таких подій вони не були, а тому їх пояснення не можна вважати достовірними та належними доказами на підтвердження позовних вимог в зв`язку із відсутністю в них достатніх даних, на підставі яких можливо встановити наявність обставин (фактів), що їх обґрунтовують, їх дійсність, а також їх не можна визнати такими, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Витяги з єдиного реєстру досудових розслідувань від 02.01.2016 року, 07.09.2017 року, 17.11.2017 року, 29.03.2018, 10.02.2019 року,надані суду позивачкою, містять лише інформацію про внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_1 про заподіяння їй ОСОБА_2 тілесних ушкоджень, а у висновках експерта №№ 20 НК, 12/11 НК, 13/163МНК, НК,1118МНК лише зафіксовано їх наявність та визначено тяжкість.

Разом з тим, досудове розслідування зазначених фактів на даний час ще триває, про що свідчать надані суду відповіді з Новокаховської місцевої прокуратури від, 25.04.2017 року, 10.11.2017 року, 22.06.2018 року та 02.07.2018 року а тому, в силу ст.62 КК України ОСОБА_2 вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (презумпція невинуватості), а вищезазначені докази не можуть бути прийняті до уваги в якості безспірних та таких, які б свідчили про те, що відповідачка порушує правила ч.1ст. 116 ЖК України, оскільки, згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а сам факт звернення позивачки в правоохоронні органи із заявою щодо неправомірних дій з боку відповідачки ще не свідчить про порушення правил співжиття і про неможливість їх проживання в одній квартирі.

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню на підставі ч.1 ст.116 ЖК і відповідно до правил ст.78 ЦПК України про допустимість засобів доказування, факти застосування заходів запобігання уповноваженими на те державними органами та заходів громадського впливу органами самоорганізації населення повинні підтверджуватися письмовими доказами.

Таких доказів суду надано не було, а посилання позивачки на те, що її звернення до правоохоронних органів і є такими доказами є не прийнятними з огляду на вищезазначене та роз`яснення, викладені у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2.

Як з`ясовано в ході розгляду справи, між сторонами виникають періодично конфліктні ситуації, але сама по собі наявність неприязних відносин не може бути безумовною підставою для виселення відповідачки.

Слід також зазначити, що вироком Новокаховського міського суду Херсонської області від 26.12.2018 року, який набрав законної сили, ОСОБА_1 визнано винуватою в умисному заподіянні ОСОБА_2 13.01.2017 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілої, тобто, у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, що доводить порушення правил співжиття саме позивачкою, тоді як така неправомірна поведінка з боку відповідачки залишилась не доведеною.

Таким чином, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку про не підтвердження ОСОБА_1 обставин, викладених нею у позові щодо систематичного порушення відповідачкою правил співжиття, які роблять неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі, а також застосування до ОСОБА_2 заходів запобігання і громадського впливу, які виявились безрезультатними, що дає підстави для виселення без надання іншого житлового приміщення за ст.116 ч.1 ЖК України.

Отже, вимоги є позову необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню .

Виходячи з зазначеного, керуючись ст.ст. 12, 81,82, 89, 259 263-265, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення особи без надання іншого житлового приміщення відмовити повністю.

Повний текст рішення складено 24 липня 2019 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30-днів з дня складання його повного тексту.

Відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Херсонського апеляційного суду або через Новокаховський міський суд Херсонської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. Є. Бойко