Житомирський апеляційний суд
Справа №288/1577/18 Головуючий у 1-й інст. Рудник М.І.
Категорія 29 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.

секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 288/1577/18 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області в особі старшого державного виконавця Дідківського Андрія Савелійовича про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльності органу державної влади,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 травня 2019 року, ухвалене суддею Рудник М.І. у смт. Попільня

в с т а н о в и в:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом мотивуючи його тим, що старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Дідківським А.С. винесено постанову про арешт її рахунку, на якому знаходяться пенсійні кошти, що порушило її права та завдало шкоди здоров`ю, а також значних моральних страждань. У зв`язку з цим, просила зобов`язати відповідача відшкодувати шкоду завдану незаконними діями державного виконавця в сумі 2 323,20 грн шляхом повернення їх на рахунок позивача та скасувати арешт розрахункового рахунку.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, а позов задовольнити в повному обсязі. Вважає, що рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи.На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що дії відповідача по арешту її рахунку призвели до позбавлення єдиного засобу існування у вигляді пенсійних виплат. Вказує на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17 вересня 2018 року у справі № 344/12102/16-ц. Крім того, посилаючись на рішення Конституційного Суду України № 25рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, рішення Европейського суду з прав людини у рішенні в справі «Хонякіна проти Грузії» № 17767/08 від 19 червня 2012 року та ст. 41 Конституції України просила поновити її порушені права шляхом зняття арешту з її пенсійних коштів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач, накладаючи арешт на банківський рахунок позивача, який є боржником у зведеному виконавчому провадженні, допустив протиправну дію чи бездіяльність, а сам по собі факт накладення арешту на рахунок, не дає підстав вважати доведеним факт спричинення позивачу шкоди у розумінні статей 1173, 1174 ЦК України без установлення усіх складових елементів, необхідних для цивільно-правової відповідальності за наведеними статтями закону.

Колегія апеляційного суду погоджується із такими висновками виходячи з наступного.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Відповідно до ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

На відміну від загальної норми ст. 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст. 1173 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи.

Таким чином, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду.

У спірних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України у постанові від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вказує, що «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що ... шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини».

Судом встановлено, що згідно постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Дідківського А.С. в межах зведеного виконавчого провадження № 53229083, накладено арешт на грошові кошти, що містяться в ПАТ «Ощадбанк» на рахунку № НОМЕР_1 , у межах суми звернення стягнення 4 255 579,86 грн, які належать ОСОБА_1 , крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Вказані заходи державним виконавцем застосовано з метою стягнення коштів, які боржник отримала як дохід від здачі в оренду земельної ділянки, згідно договору від 19 грудня 2012 року та 18 травня 2018 року між нею та ТОВ «Сігнет-центр», оскільки вказаний рахунок позивач зазначила для перерахування на нього коштів. Як вбачається з матеріалів справи, позивач використовувала вказаний розрахунковий рахунок не тільки для отримання пенсійних виплат і саме на нього було здійснено зарахування коштів у вигляді орендної плати від передачі земельної ділянки в оренду (а.с. 22-33).

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

В силу положень ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» метою накладення арешту є забезпечення реального виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Пунктом 8 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 визначено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

Частиною 3 ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Тобто, ПАТ «Ощадбанк» після отримання постанови державного виконавця про арешт коштів, які знаходяться на рахунках, що належать боржнику ОСОБА_1 , повинен був повідомити, що рахунок, на який накладено арешт, є рахунком зі спеціальним режимом призначення, на які законом заборонено накладення арешту і повернути зазначену постанову без виконання.

Однак, таких повідомлень від ПАТ «Ощадбанк» на адресу державного виконавця не надходило.

Крім того, як вбачається з постанови про арешт майна (коштів) боржника від 14 серпня 2018 року, остання містить пряму заборону щодо накладення арешту на грошові кошти, на які законом заборонено накладати такий арешт (а.с. 5).

Згідно абз. 2 ч. 2, п. 1 ч. 2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є , зокрема, отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Наразі постанова Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 14 серпня 2018 року про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на рахунку № НОМЕР_1 та належать ОСОБА_1 ніким не оскаржена, не скасована та є чинною.

Враховуючи вищезазначене, державний виконавець в межах наданих йому повноважень правомірно наклав арешт на кошти боржника, на які не заборонено звернення стягнення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову за недоведеності, оскільки суд вірно застосовав положення ст. 1173 Цивільного кодексу України, оскільки в даному випадку позивачем не доведено протиправності дій державного виконавця при виконанні своїх службових обов`язків.

Не заслуговують на увагу посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17 вересня 2018 року у справі № 344/12102/16-ц, оскільки обставини справ не є тотожними, а позивачем ОСОБА_1 не ставилось питання щодо скасування постанови про арешт майна (коштів) боржника.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності ст. 89 ЦПК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, районний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення, а зводяться лише до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 258-259, 367-368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складено 24.07.2019.