Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

місто Київ

справа № 161/7079/17

провадження № 61-7148св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта»,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Волинської області від 18 жовтня 2017 року та додаткове рішення Апеляційного суду Волинської області від 06 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Русинчука М. М., Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» (далі - ПАТ «Укртранснафта»), у якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 07 серпня 2015 року № 189-к про його звільнення з 10 серпня 2015 року з посади голови правління ПАТ «Укртранснафта» у зв`язку з закінченням строку трудового договору; поновити його на посаді голови правління ПАТ «Укртранснафта», починаючи з 10 серпня 2015 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 10 серпня 2015 року до дня поновлення на посаді з розрахунку середньоденного заробітку на рівні 3 010, 54 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що рішенням загальних зборів ПАТ «Укртранснафта» від 09 серпня 2012 року № 21 його обрано на посаду голови правління товариства на строк, визначений статутом товариства. 10 серпня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз») та позивачем укладено контракт № 170, відповідно до умов якого він зобов`язувався здійснювати оперативне керівництво діяльністю товариства. Пунктом 6.1 цього контракту передбачено, що строк його дії становить з 10 серпня 2012 року до 10 серпня 2015 року. Проте, відповідно до пункту 2.1 Положення про правління ПАТ «Укртранснафта», затвердженого рішенням загальних зборів акціонерів, правління товариства обирається строком на 5 років у кількості не менше 5 осіб. Аналогічне положення було визначено і у пункті 13.6 статуту товариства. Зазначає, що наказом відповідача від 07 серпня 2015 року № 189-к його звільнено з посади голови правління ПАТ «Укртранснафта» на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору. Підставою для видання цього наказу стало рішення загальних зборів акціонерів ПАТ «Укртранснафта» від 03 серпня 2015 року № 42, яким було вирішено припинити 10 серпня 2015 року повноваження голови правління у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 серпня 2016 року у цивільній справі № 752/13183/15-ц визнано недійсним пункт 6.1 контракту № 170 з головою правління ПАТ «Укртранснафта» від 10 серпня 2012 року в частині закінчення строку дії контракту та визнано недійсним рішенням № 42 загальних зборів акціонерів ПАТ «Укртранснафта» від 03 серпня 2015 року. Позивач зазначає, що він не був ознайомлений з оскаржуваним наказом та не отримував трудову книжку. Про своє звільнення він дізнався лише 29 березня 2017 року під час розгляду цивільної справи № 161/4403/15-ц, предметом розгляду якої було оскарження рішення відповідача про його відсторонення від повноважень.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні через його необґрунтованість.

Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Укртранснафта» від 07 серпня 2015 року № 189-к

«По особовому складу». Поновлено ОСОБА_1 на посаді голови правління ПАТ «Укртранснафта» з 10 серпня 2015 року. Стягнуто з ПАТ «Укртранснафта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 серпня 2015 року до 11 серпня 2016 року включно у розмірі 695 177, 68 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, керувався тим, що, враховуючи визнання судом недійсним положення контракту щодо встановлення трирічного строку повноважень голови правління ПАТ «Укртранснафта», а також беручи до уваги п`ятирічний строк обрання членів правління ПАТ «Укртранснафта», який встановлений пунктом 2.1 Положення про правління ПАТ «Укртранснафта» та пунктом 13.6 статуту товариства (чинними на час укладення контракту), строк повноважень ОСОБА_1 на посаді голови правління ПАТ «Укртранснафта» становить з 10 серпня 2012 року до 10 серпня 2017 року. З наведених мотивів суд вважає, що звільнення позивача 10 серпня 2015 року з займаної посади з підстав закінчення строку трудового договору було проведено передчасно та незаконно.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укртранснафта» задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Волинської області від 06 листопада 2017 року доповнено резолютивну частину ухваленого у справі рішення Апеляційного суду Волинської області від 18 жовтня 2017 року абзацом такого змісту: «Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , яка подана від його імені представником Книшем Сергієм Володимировичем, відхилити».

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що з наказом про звільнення був ознайомлений представник ОСОБА_1 . ОСОБА_2 , що підтверджується його розпискою про ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 752/13183/15-ц від 24 листопада 2015 року на заяві про ознайомлення з матеріалами цієї цивільної справи. Отже, ознайомлення представника ОСОБА_1 24 листопада 2015 року із матеріалами цивільної справи № 752/13183/15-ц, в яких на той час містилась копія наказу від 07 серпня 2015 року № 189-к «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 з роботи 10 серпня 2015 року, доводить те, що зміст зазначеного наказу був доведений до відома позивача в цей же день, тобто 24 листопада 2015 року, що за своїм значенням в контексті частини першої статті 233 КЗпП України прирівнюється до вручення працівникові копії наказу про звільнення. В розглядуваному випадку вирішальне значення має факт доведення до відома працівника змісту наказу про його звільнення, а не вручення (в буквальному розумінні цього слова «в руки»), оскільки працівник з певних міркувань (незгоди, створення обставин для продовження строку вимушеного прогулу і збільшення його оплати тощо) може відмовлятися від отримання (безпосередньо в руки) наказу, що, в свою чергу, ставитиме роботодавця в безвихідне і невигідне становище та порушуватиме баланс інтересів працівника і роботодавця на шкоду останньому. Отже, саме з 24 листопада 2015 року для позивача ОСОБА_1 розпочався місячний строк, передбачений положеннями статті 233 КЗпП України для звернення до суду з даним позовом, який ним було пропущено, оскільки цей строк для позивача закінчився 25 грудня 2015 року, а позовну заяву до суду позивачем було подано лише 08 травня 2017 року.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд апеляційної інстанції керувався тим, що апеляційне провадження у справі відкрито за апеляційними скаргами ПАТ «Укртранснафта» та ОСОБА_1 , доводи яких доповідались і досліджувались в судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи. З приводу цих скарг особи, які беруть участь у справі, подавали докази і давали суду пояснення. У мотивувальній частині згаданого рішення Апеляційного суду Волинської області є висновок суду про відхилення скарги ОСОБА_1 . Проте, у резолютивній частині рішення апеляційним судом цей висновок не відображений, тобто в розумінні наведеної норми процесуального права судом щодо згаданої апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ухвалено рішення.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційних скарги

У касаційних скаргах, поданих у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позивач просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції від 18 жовтня 2017 року та додаткове рішення від 06 листопада 2017 року, справу направити на новий розгляду до суду апеляційної інстанції. У червні 2019 року заявник подав заяву про уточнення вимог касаційної скарги, у якій просив рішення апеляційного суду скасувати у частині визнання незаконним та скасування наказу, залишити у цій частині в силі рішення суду першої інстанції. У частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи касаційної скарги

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про пропуск позивачем строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, оскільки позивач не отримував копію наказу та трудової книжки. Також зазначено, що іншим судовим рішенням у справі № 752/131/83/15-ц визнано недійсним рішенням № 42 загальних зборів акціонерів ПАТ «Укртранснафта» від 03 серпня 2015 року, підтверджено факт порушення прав позивача. Окрім цього заявник стверджує, що суд не сприяв поновленню права позивача та не зазначив, чому він поновлює, або вважає неможливим поновити пропущений строк звернення до суду. Також заявник зазначив, що у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення, з огляду на що вважав його незаконним.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві відповідач заперечував проти задоволення касаційних скарг, вважав її необґрунтованою. Зазначив, що відповідач неодноразово повідомляв позивача про необхідність отримання копії наказу про звільнення. Звертає увагу суду, що представник позивача ознайомився із текстом наказу під час ознайомлення з матеріалами іншої цивільної справи, а тому суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про пропуск строку позивачем.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року та ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «Укртранснафта» від 09 серпня 2012 року № 21 ОСОБА_1 обрано головою правління товариства.

10 серпня 2012 року між НАК «Нафтогаз України» та позивачем ОСОБА_1 як головою правління ПАТ «Укртранснафта» укладено контракт № 170, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язувався здійснювати оперативне керівництво діяльністю товариства.

Пунктом 6.1 цього контракту передбачено, що строк його дії становить з 10 серпня 2012 року до 10 серпня 2015 року включно, тобто 3 роки.

Рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «Укртранснафта» від 03 серпня 2015 року № 42 припинено з 10 серпня 2015 року повноваження голови правління товариства ОСОБА_1 у зв`язку з закінченням строку дії контракту.

10 серпня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі наказу ПАТ «Укртранснафта» від 07 серпня 2015 року № 189-к «По особовому складу» у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року у цивільній справі № 752/13183/15-ц, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року залишено без змін, визнано недійсними рішення загальних зборів акціонерів ПАТ «Укртранснафта» від 03 серпня 2015 року № 42 та пункт 6.1 контракту з головою правління ПАТ «Укртранснафта» ОСОБА_1 від 10 серпня 2012 року № 170 в частині закінчення строку дії контракту.

У листі від 11 серпня 2015 року, який адресований позивачу, відповідачем викладено зміст наказу від 07 серпня 2015 року № 189-к «По особовому складу» про його звільнення з роботи 10 серпня 2015 року та запропоновано прибути до офісу ПАТ «Укртранснафта» для отримання належно оформленої трудової книжки. Як свідчить підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення, лист отриманий довіреною особою ОСОБА_1 .

З досліджених під час апеляційного розгляду цієї справи матеріалів цивільної справи № 752/13183/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ПАТ «Укртранснафта», НАК «Нафтогаз України» про визнання недійсним контракту у частині визнання недійсним рішення загальних зборів акціонерів, витребуваної апеляційним судом з Голосіївського районного суду міста Києва, суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах міститься копія оскаржуваного позивачем наказу від 07 серпня 2015 року № 189-к про його звільнення з роботи 10 серпня 2015 року такого змісту: « ОСОБА_1 , голову правління Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта», звільнити з роботи з 10 серпня 2015 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту), пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України».

Листом від 25 вересня 2015 року № 26-09/653/4276 із викладенням змісту наказу і його реквізитів вдруге повідомлено ОСОБА_1 про його звільнення з роботи і необхідність прибуття до офісу ПАТ «Укртранснафта» для отримання належно оформленої трудової книжки.

Цей лист отриманий особисто ОСОБА_1 14 жовтня 2015 року, що підтверджується його підписом на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем ПАТ «Укртранснафта» вживалися усі необхідні та можливі заходи для ознайомлення та доведення до відома позивача наказу від 07 серпня 2015 року № 189-к «По особовому складу» про його звільнення з роботи 10 серпня 2015 року, а також вручення йому трудової книжки.

З зазначеним наказом ознайомлений представник ОСОБА_1 . ОСОБА_2 , що підтверджується його розпискою про ознайомлення з матеріалами справи від 24 листопада 2015 року на заяві про ознайомлення з матеріалами цивільної справи.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно з частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

За приписами пункту 2 статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

В оцінці наведеного Верховний Суд врахував, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Констатувавши загальне правило про те, що строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.

Апеляційний суд, встановивши, що представник позивача під час ознайомлення із матеріалами іншої справи ознайомився із копією оскаржуваного наказу, помилково вважав, що ця обставина зумовили початок перебігу строків, встановлених статтею 233 КЗпП України для позивача.

Таким чином Верховний Суд констатує, що висновок апеляційного суду у цій справі щодо початку відліку строку для звернення до суду за вирішенням трудових спорів про поновлення на роботі суперечить положенням статті 233 КЗпП України. Наведене свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права.

У другу чергу, Верховний Суд констатує порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції, що полягає у невідповідності висновків апеляційного суду правовій позицій Верховного Суду України, висловленій з приводу застосування норм права у подібних правовідносинах.

Так, відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Верховним Судом враховано, що всупереч наведеним положенням закону та правовим висновкам Верховного Суду України суд апеляційної інстанції, помилково визначив початковий момент відліку строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, а, дійшовши висновку про те, що позивачем цей строк пропущений, не виконав обов`язку із сприяння сторонам у реалізації їхніх прав, не перевірив і не обговорив причини пропуску строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, не вирішив питання про поновлення або відмову у поновленні зазначеного строку з наведенням відповідних мотивів у рішенні суду.

Ухвалення законного й обґрунтованого рішення у справі без виконання цих процесуальних дій є неможливим.

Верховний Суд звертає увагу, що під час нового розгляду суду необхідно врахувати таке.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, (далі - Конвенція).

Згідно із частиною третьою статті 8 Конвенції можна вважати, що працівник відмовився від свого права оскаржити рішення про звільнення, якщо він не скористався цим правом протягом розумного терміну після припинення трудових відносин.

Отже, під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати відповідну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх основі, з урахуванням положень статті 233 КЗпП України, коли почався для позивача перебіг строку на звернення до суду із цим позовом про поновлення на роботі. При встановленні, що такий строк позивачем пропущений, суду необхідно перевірити і обговорити причини пропуску цього строку, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Доводи касаційної скарги про незаконність додаткового рішення суду апеляційної інстанції не мають правового значення, оскільки воно за своїм змістом та правовою природою є похідним від основного рішення, яке судом касаційної інстанції визнано незаконним, а тому додаткове рішення Апеляційного суду Волинської області від 06 листопада 2017 року також підлягає скасуванню.

Верховним Судом не приймаються до уваги доводи поданої у червні 2019 року заяви про уточнення вимог касаційної скарги, оскільки така заява подана за межами строку, визначеного статтею 389 ЦПК України, яка передбачає, що особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її лише протягом строку на касаційне оскарження.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За правилами частин четвертої та п`ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 18 жовтня 2017 року та додаткове рішення Апеляційного суду Волинської області від 06 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко