Провадження F 22-ц/801/688/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року

Справа № 127/24523/17

м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Шемети Т.М., Якименко М.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2019 року, ухваленого суддею Король О.П. в м.Вінниці (повне судове рішення складено 18 січня 2019 року) в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача F ОСОБА_4 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати незаконним його звільнення з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» (далі F Товариство) та поновити його на посаді директора ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» з дня незаконного звільнення; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_3 27.04.2016 був прийнятий на роботу на посаду директора ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» на підставі протоколу загальних зборів учасників ТОВ «НАЗ-ОЛЕ».

09.12.2016 Товариство перерахувало на картковий рахунок позивача 15001,17 грн. заробітної плати та інших виплат, в серпні 2017 року йому додатково виплачена заробітна плата за листопад, грудень 2016 року в розмірі 26701,70 грн.

З витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач дізнався, що на посаду керівника Товариства 26.12.2016 прийнято ОСОБА_4.

Засновники Товариства не надали йому жодних документів, що підтверджуються припинення трудових відносин сторін.

Будь-яких заяв про звільнення за власним бажанням ОСОБА_3 не подавав, угоду про звільнення за домовленістю сторін позивач не укладав.

Позивач вважає, що його звільнення є незаконним, так як в день звільнення йому не було видано наказ, розпорядження, рішення власника про його звільнення, не вручено трудову книжку та не проведено повний розрахунок при звільненні, що є порушенням положень чинного законодавства України.

Враховуючи значні порушення трудового законодавства при його звільненні, позивач вважає, що він підлягає поновленню на посаді директора товариства з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2019 року позов задоволено.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 з посади директора ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» та поновлено ОСОБА_3 на посаді директора ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» з дня незаконного звільнення F 23.12.2016.

Стягнуто з ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.12.2016 по 08.01.2019 в розмірі 450789,04 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, при цьому зазначає про порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права полягає в тому, що суд не вправі був відкривати провадження за позовом ОСОБА_3 з підстав того, що на момент подачі позову були відсутні докази наявності спору між позивачем та відповідачем (за відсутності наказу про звільнення та трудової книжки з відповідними записами про звільнення).

Суд прийшов до помилкового висновку про те, що строк звернення позивача з позовом до суду не пропущений останнім, так як відсутність належно оформленого наказу про звільнення та трудової книжки з відповідними записами унеможливлюють зробити такий висновок, і разом з цим не взяв до уваги, що позивач, вчиняв ряд дій, які підтверджують його обізнаність про його звільнення ще з вересня 2016 року.

Як на порушення норм матеріального права, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач є одноособовим виконавчим органом і звільнення відбулось на підставі ст. 99 ЦК України, норми якої дають можливість в будь-який час припинити його повноваження як директора.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2019 року у вказаній справі залишити без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

При задоволенні позову суд першої інстанції зробив висновок, що ОСОБА_3 був звільнений із займаної посади за згодою сторін (п.1.ст.36 КЗпП України), однак, за відсутності заяви останнього, волевиявлення його щодо припинення трудових відносин не було. При звільненні позивачу не було видано належно оформлену трудову книжку (порушення вимого ст. 47 КЗпП України) і з ним не проведено повний розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України.

Із такими доводами колегія суддів не погоджується, оскільки вони базуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» - це господарське товариство, яке є юридичною особою. Діяльність цього Товариства проводиться на підставі Статуту, який є установчим документом (87, 113, 143 ЦК України).

Органами управління товариства є загальні збори його учасників і виконавчий орган (ст. 97 ЦК України).

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу. (ст. 98 ЦК України).

Відповідно до ст. 99 ЦК України, загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад.( ч. 1 ст. 99 ЦК України).

Виконавчий орган товариства може складатись з однієї або кількох осіб (ч. 2 ст. 99 ЦК України).

Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюється ЦК України, іншим законом і Статутом (ч. 3 ст. 145 ЦК України.

Відповідно до п. 1 ст. 4 та п. 5 ст. 1 Статуту ТОВ «НАЗ-ОЛЕ», Учасником Товариства є Компанія «ХАЙ СТАР ОСОБА_5 ЛТД».

Органами управління Товариства є Загальні збори Учасників F Вищий орган, директор F Виконавчий орган та Ревізійна комісія (орган, що контролює діяльність виконавчого органу (ст. 5 Статуту Товариства).

У п.п 1 п. 5.2 Статуту вказується, що виконавчим органом Товариства, що здійснює керівництво його поточною та оперативною діяльністю є директор.

В даному випадку, рішенням загальних зборів Товариства від 22 квітня 2016 року (протокол загальних зборів учасників ТОВ від 26.04.2016) ОСОБА_6 призначено на посаду директора Товариства.

Рішенням Загальних зборів Товариства від 23 грудня 2016 року звільнено за згодою сторін Директора Товариства F ОСОБА_3 та призначено ОСОБА_4 виконуючим обовFязки Директора.

Відповідно до частини 3 статті 99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Згідно п.п.3. пункту 13 ст.5 Статуту Товариства, до виключної компетенції Загальних зборів належить утворення і відкликання виконавчого органу, а відповідно до п. 5.2.6 Статуту - директора може бути звільнено з посади.

Суд першої інстанції розглянув вимогу позивача відповідно до вимог КЗпП України і встановив, що звільнення відбулось відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України F за угодою сторін, що є підставою для припинення трудового договору.

Беручи до уваги зміст п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та частини третьої статті 99 ЦК України можна зробити висновок, що припинення повноважень директора Товариства, як виконавчого органу, може відбутися у будь-який час та з будь-яких підстав.

Верховний Суд у своїй постанові від 07.02.2018 року у справі F711/5711/16-ц у цивільній справі з аналогічними правовідносинами, які склались між сторонами, зробив висновок, що припинення повноважень члена виконавчого органу гарантується нормами цивільного права для припинення або запобіганню негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Необхідність таких правил обумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління.

В цій постанові також говориться, що згідно статті 92 ЦК України дієздатність юридичної особи здійснюється через її органи. Поняття дієздатності є цивілістичним, а отже, формування, зміна та припинення органів юридичної особи регулюються цивільним законодавством. Той факт, що члени колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособовий його керівник перебувають у трудових відносинах із товариством, не встановлює пріоритет трудового регулювання над цивілістичним, оскільки до цих відносин не може застосовуватися модель «роботодавець - працівник», властива трудовим відносинам. Правовий статус членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового його керівника значно відрізняється від статусу інших працівників, що обумовлено специфікою його трудової діяльності, яка полягає у виконанні ним функцій по управлінню товариством.

Колегія суддів, приймаючи до уваги висновок Верховного Суду, прийшла до висновку, що в даній справі Товариство діяло в порядку передбаченому нормами ЦК України, а тому розглядати вимоги позову в рамках ст. 36 КЗпП України є неправильним.

Посилання в рішенні Загальних зборів, яке відображене в Протоколі Загальних зборів від 23 грудня 2016 року, про звільнення ОСОБА_3 за згодою сторін, це лише констатація намірів двох сторін F учасника Товариства та директора, як виконавчого органу, які виникли на ґрунті тих обставин, які мали місце до згаданих Загальних зборів учасника Товариства.

З матеріалів справи вбачається, що працівники даного Товариства були незадоволенні роботою директора і вважали, що він не виконує свої обовFязки, про що свідчить численні акти складені працівниками Товариства про відсутність директора на роботі, про неможливість встановити причини такої відсутності за відмовою директора від надання пояснень з цих питань, про неможливість в телефонному режимі звFязатись з директором, про те, що директор самостійно виїхав з помешкання, в якому він разом з дружиною проживав та добровільно здав ключі від нього.

Ці обставин стверджують про усвідомленість позивача на той час в актуальності питання щодо його звільнення з займаної посади, і як наслідок згаданих обставин - компромісне одноособове рішення власника Товариства про звільнення директора.

Крім цього, слід зазначити, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є «угода сторін», а не «згода сторін», як вказано в протоколі Загальних зборів, і в даному випадку, немає необхідності або подавати письмову заяву, в якій би відображалась воля директора на його звільнення за угодою сторін або окремо укладати угоду з цього приводу.

Отже, колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_3 є законним.

Як наслідок, не підлягає задоволенню вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто, який він просив стягнути з моменту його звільнення з посади директора і до його поновлення на цій посаді.

ОСОБА_3 не оспорює ті виплати, а саме кошти за відпрацьований час, які були зроблені Товариством до та після його звільнення, а відтак, судом першої інстанції та апеляційним судом не досліджувались.

За відсутності правого значення, також в апеляційного суду не має необхідності досліджувати питання видачі чи не видачі наказу про звільнення ОСОБА_3 та належно оформленої трудової книжки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріального права, а саме суд застосував закон, який не підлягав застосуванню до спірних правовідносин, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до платіжного доручення F488 від 11.02.2019 ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» сплачено 1920,00 грн та згідно квитанції F0.0..1 від 18.03.2019 сплачено 5801,83 грн судового збору за подання апеляційної скарги, а в загальному 7721,83 грн. судового збору, тому сплачений судовий збір у звFязку із звільнення позивача відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору, підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача F ОСОБА_4 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Судовий збір сплачений Товариством з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» () за подання апеляційної скарги у розмірі 7 721 (сім тисяч сімсот двадцять одна) гривня 83 копійки компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 травня 2019 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді Т.М. Шемета

ОСОБА_7