ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 травня 2019 року

м. Чернігів

Унікальний номер справи F 742/45/19

Головуючий у першій інстанції F ОСОБА_1

Апеляційне провадження F 22-ц/4823/616/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої – судді - Бобрової І.О.,

суддів – Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

за участю секретаря - Шкарупи Ю.В.,

сторони справи:

позивач – ОСОБА_2,

відповідачі – ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання житлового будинку спільним майном подружжя та визнання права власності,

місце постановлення рішення судом першої інстанції – м.Прилуки,

дата складання повного тексту рішення –12.02.2019,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просила визнати житловий будинок по вул.Миколи Маркевича, 37 в м.Прилуки Чернігівської області, який був придбаний за договором купівлі-продажу, посвідченим Прилуцькою державною нотаріальною конторою та зареєстрованим в реєстрі за №1080 на ім’я ОСОБА_5, спільним сумісним майном подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що з 1983 року по 2006 рік перебувала в шлюбі з ОСОБА_5, під час якого 14.03.1985 ними як подружжям був придбаний житловий будинок по вул. Миколи Маркевича, 37 в м.Прилуки. 07.11.2006 шлюб з ОСОБА_5 було розірвано, а 27.09.2007 ОСОБА_5 помер. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на 1/2 частину будинку, яку прийняли діти спадкодавця (відповідачі по справі). Інша 1/2 частину будинку належить позивачу на праві власності як іншому із подружжя, проте оформити відповідне свідоцтво позивач не має можливості через відмову спадкоємців надати правовстановлюючі документи на будинок.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено, визнано об’єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Миколи Маркевича 37 в м. Прилуки, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.1985 року, посвідченого Прилуцькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі №1080, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Миколи Маркевича 37 в м. Прилуки, припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Миколи Маркевича 37 в м. Прилуки Чернігівської області. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь держави по 647 грн 16 коп. судового збору з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Скаржник зазначає, що у період з 07.11.2006 по 10.03.2019 позивач не проживає в спірному будинку, не має від нього ключів, не несе витрати по його утриманню, а 12.01.2017 знялась з реєстрації в цьому будинку. Протягом 10 років позивач, яка у 2007 році подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, у судовому порядку дії державного нотаріуса не оскаржувала, до суду із позовною заявою про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя не зверталась. Суд не встановив, чому право ОСОБА_2 не було порушено протягом 10 років, а у 2019 році нею вже поданий позов про порушення її права. Скаржник вважає, що суд повинен був застосувати строк позовної давності до позову та відмовити у його задоволенні.

Учасники справи не скористались своїм правом подати відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_3

Заслухавши суддю – доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Розглядаючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт набуття позивачем спірного будинку в період шлюбу з ОСОБА_5 є доведеним, вказане майно є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, доводи відповідачів щодо пред’явлення позову поза межами строку позовної давності не заслуговують на увагу.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 25.06.1983 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який був розірваний 07.11.2006, що підтверджується фотокопією свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЕЛ №012587 (а.с.8, 42).

Під час шлюбу був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку по вул. Миколи Маркевича (колишня - Чернишевського), 37 в м.Прилуки Чернігівської області. Згідно із довідкою КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 13.11.2018 №2354 власником зазначеного будинку на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.1985, посвідченого Прилуцькою державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №1080, є ОСОБА_5О.(а.с.5).

Згідно з вимогами статті 22 Кодексу про шлюб та сім’ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 28 Кодексу про шлюб та сім’ю України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Дані щодо купівлі даного будинку за особисті кошти ОСОБА_5 та заперечень останнього за життя щодо виникнення спільної сумісної власності подружжя у вигляді спірного об’єкта нерухомості – матеріали справи не містять.

З огляду на вказане, позивач в силу ст. 34,71 Закону України «Про нотаріат» мала законне право на звернення із заявою до нотаріуса для отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному з ОСОБА_5 майні.

27.09.2007 ОСОБА_5 помер (а.с.9).

Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки

У визначений законом шестимісячний строк до Прилуцької міської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулись його діти – відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.45,46). Відповідач ОСОБА_5, як стверджували сторони, на час відкриття спадщини був неповнолітнім, тому прийняв спадщину в силу ч.4 ст.1268 ЦК України.

25.02.2008 в шестимісячний строк після смерті ОСОБА_5 до Прилуцької міської державної нотаріальної контори позивачем ОСОБА_2 була подана заява про видачу свідоцтва про право власності в спільному сумісному майні подружжі на 1/2 частину житлового будинку по вул. Чернишевського, 37 (вулиця була перейменована на вулицю ОСОБА_7) (а.с.117).

Дана заява нотаріусом приєднана до спадкової справи, проте рішення щодо неї відсутнє.

Звертаючись із даним позовом, ОСОБА_2 зазначала, що вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки правовстановлюючі документи на будинок знаходяться у спадкоємців, які відмовляються надати їх для подальшого оформлення відповідного свідоцтва.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вказане узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини в п.45 рішення від 10 квітня 2008 року в справі «Вассерман проти Росії», згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Підставою звернення ОСОБА_2 з позовом про визнання права власності є неможливість оформлення нею права на частку у спільному сумісному майні подружжя у нотаріуса з причин відсутності у неї правовстановлюючих документів на майно. При цьому сама позивач вказує на належність їй 1/2 частини спірного домоволодіння та належність відповідачам іншої 1/2 частини даного об’єкту нерухомості. Позивач не ставить питання про витребування у відповідачів необхідних їй правовстановлюючих документів чи усунення перешкод в користуванні будинком та не зазначає яким чином відповідачі, володіючи тільки своєю 1/2 частиною домоволодіння, порушують її право власності. Дії (бездіяльність) державного нотаріуса не оскаржувалися.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Порядок видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя врегульовано статтею 71 Закону України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була чинною на час відкриття спадщини та подання позивачем заяви про видачу свідоцтва у спільному сумісному майні подружжя, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який є чинним на час розгляду справи судом.

Відповідно до п.8 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріуси зобов’язані здійснювати свої професійні обов’язки відповідно до Закону України «Про нотаріат» і складеної присяги, сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз’яснювати права й обов’язки, попереджати про наслідки нотаріальних дій, що вчиняються для того, щоб юридична необізнаність не могла їм зашкодити. На прохання фізичних чи юридичних осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальних дій, нотаріуси мають право витребувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення цих нотаріальних дій, складати проекти правочинів і заяв, виготовляти копії (фотокопії) документів та витягів з них, а також давати роз’яснення з питань вчинення нотаріальних дій і консультації правового характеру.

Аналогічне положення закріплене у статті 46 Закону України «Про нотаріат» та пункті 1 глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, згідно з якими нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця.

Статтями 34 та 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

Як встановлено із довідки КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 13.11.2018 №2354 право власності на житловий будинок по вул. Миколи Маркевича, 37 в м. Прилуки зареєстровано за ОСОБА_5 в цілому на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.1985, посвідченого Прилуцькою державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №1080. З матеріалів спадкової справи не вбачається, що нотаріус Прилуцької державної нотаріальної контори, де відкрита спадкова справа, витребував з даної нотконтори чи з Державного архіву примірник договору купівлі-продажу від 14.03.1985 та інформацію з БТІ щодо реєстрації права власності.

Згідно з статтею 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи зазначені вище норми закону, суд приходить до висновку про те, що позивачем не втрачена можливість в поза судовому порядку отримати правовстановлюючий документ на 1/2 частину спірного будинку у нотаріуса, враховуючи наявність у останнього права витребувати з Прилуцької державної нотаріальної контори чи архівної установи примірника договору купівлі-продажу від 14.03.1985, який є необхідним для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частина 6 ст. 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачем ОСОБА_2 не підтверджена належними доказами відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Як вказувалося вище, постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом не приймалась.

Також колегія суддів вважає, що права позивача ОСОБА_2 відповідачами не порушені, тому заявлені нею вимоги про визнання права власності задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції при розгляді справи на вказані обставини уваги не звернув, ухваливши невірне рішення про задоволення позовних вимог.

Посилання скаржника на пропуск позивачем строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене вище, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню. Оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в позові.

На підставі ч. 7 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору, судові витрати відповідача ОСОБА_3 в сумі 2912,25 грн (а.с.98), понесені нею за подання апеляційної скарги, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п. 2, 381- 384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 лютого 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання житлового будинку спільним майном подружжя та визнання права власності - відмовити.

Компенсувати ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації - м. Прилуки Чернігівської області, вулиця Миколи Маркевича, будинок 37) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 2912,25 грн (дві тисячі дев’ятсот дванадцять гривень двадцять п’ять копійок) судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

ОСОБА_8

ОСОБА_9

ОСОБА_10

Повний текст постанови складений 15.05.2019.