Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.07.2019 Справа №607/4224/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Облещук О.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 .

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, у якому просить провести поділ спільного майна подружжя, а саме: нежитлового приміщення, творчої майстерні АДРЕСА_1 , площею 82,5 кв.м., визнавши за кожним із них право власності на 1/2 ідеальну частку даного майна.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка вказує на те, що з 17 вересня 2006 року вона із відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі. У даному шлюбі у них народилося двоє дітей: син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час шлюбу, сторонами було придбано нежитлове приміщення, творчу майстерню АДРЕСА_1 , площею 82,5 кв.м., яке зареєстроване на підставі Свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_4, виданого 23 липня 2014 року державним реєстратором Сагайдак І.В. та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень серії ЕЕВ №712790, виданого 23 липня 2014 року Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області. Останнім часом між ними постійно виникають непорозуміння щодо використання спільно придбаного майна. Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 вважає, що її ідеальна частка у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, становить - Ѕ.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, з мотивів, викладених у позовній заяві та просять суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Відзиву на позов не подавали. Не погодились із доданим позивачем звітом про незалежну оцінку майна щодо вартості спірного об`єкту нерухомості. Зазначають, що у даному Звіті (сторінки 8, 12) вказано, що замовником оцінки не був забезпечений доступ до внутрішніх приміщень квартири. Стан оздоблення приймаємо як добрий. При зміни вихідних даних, результат оцінки потребуватиме перегляду». Вважають, що оцінка майна у вигляді квартири, тобто визначення її вартості не супроводжувалось її безпосереднім оглядом, що грубо порушує порядок проведення такої оцінки та ставить під сумнів результати та висновки зроблені самим оцінювачем. А тому просять визнати поданий позивачем ОСОБА_1 звіт про незалежну оцінку об`єкта нерухомого майна (нежитлового приміщення, творча майстерня загальною площею 82,5 кв.м. у АДРЕСА_1 ) недопустимим та недостовірним доказом.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із 17 вересня 2006 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області складено актовий запис №1684.

У даному шлюбі у них народилося двоє дітей: син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Збаразького районного управління юстиції Тернопільської області), син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції).

Як встановлено в судовому засіданні, нежитлове приміщення, творча майстерня загальною площею 82,5 кв.м. у АДРЕСА_5 , була придбані сторонами за час перебування їх у шлюбі.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень серії ЕЕВ №712790, виданого 23 липня 2014 року Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, державним реєстратором Сагайдак Іриною Володимирівною, на підставі Свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_4 , виданого 23.07.2014 року, за ОСОБА_3 , на праві приватної власності, зареєстровано нежитлове приміщення, творча майстерня, загальною площею 82,5 кв.м. по АДРЕСА_5 . Опис об`єкта нерухомого майна: 202-1 коридор пл. 12,8 кв.м., 202-2 туалет пл. 1,7 кв.м., 202-3 кімната прийому їжі пл. 9,6 кв.м:; 202-4 майстерня пл. 16,5 кв.м., 202-5 майстерня пл. 15,4 кв.м., 202-6 ванна пл. 3,4 кв.м., 202-7 майстерня пл. 18,8 кв.м., лоджія пл. 4,3 кв.м.

Згідно Звіту про незалежну оцінку об`єкта - нежитлового приміщення, творча майстерня, загальною площею 82,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , станом на 23 травня 2019 року ринкова вартість об`єкта оцінки, розрахована з використанням порівняльного підходу, складає (без ПДВ) 1 458 300 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Статтями ч.1 ст. 60, 63, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором

Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно абзацу першого пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Проаналізувавши та оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов слід задовольнити та провести поділ спільного майна подружжя, а саме: нежитлового приміщення, творчої майстерні АДРЕСА_1 , загальною площею 82,5 кв.м., яке зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_4, виданого 23 липня 2014 року державним реєстратором Сагайдак І.В. та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень серії ЕЕВ №712790, виданого 23 липня 2014 року Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 ідеальну частку даного майна.

Із метою визначення ціни позову у даній справі, позивачем ОСОБА_1 понесено витрати на оплату вартості проведеної оцінки нежитлового приміщення, творчої майстерні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , в сумі 2 500,00 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн., вартості проведеної оцінки нежитлового приміщення в сумі 2 500 грн., а також в користь держави судового збору в сумі 6 586, 70 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 141, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 60, 63, 69, 70 СК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності - задовольнити.

Провести поділ спільного майна подружжя - нежитлового приміщення, творчої майстерні АДРЕСА_1 , загальною площею 82,5 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку нежитлового приміщення, творчої майстерні АДРЕСА_1 загальною площею 82,5 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частку нежитлового приміщення, творчої майстерні АДРЕСА_1 , загальною площею 82,5 кв.м.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. сплаченого нею судового збору, а також 2 500 (дві тисячі п`ятсот гривень вартості проведеної оцінки нежитлового приміщення, творчої майстерні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Стягнути із ОСОБА_3 у користь держави 6 586 (шість тисяч п`ятсот вісімдесят шість) грн. 70 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан