Номер провадження: 22-ц/813/501/19
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
20.06.2019 року м. Одеса
Судді Одеського апеляційного суду Гірняк Л.А. стосовно постанови Одеського апеляційного суду від 20.06.2019 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.04.2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод у користуванні, розпорядженні та володінні власністю.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод у користуванні, розпорядженні та володінні власністю та вселивши її та неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в кв. АДРЕСА_1 , районний суд виходив того, що в силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Принцип непорушності права власності означає безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.
Постановою від 20.06.2019 року Одеський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 25 квітня 2018 року скасував і прийняв постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод у користуванні, розпорядженні та володінні власністю відмовив. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 960 грн.
Вважаю за доцільне на підставі ст.385 ЦПК України викласти окрему думку з питань, які не були висвітлені у Постанові, але є важливими в аспекті питання, яке розглядалося.
Скасовуючи рішення першої інстанції та ухвалюючи нове, про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вселення, усунення перешкод у користуванні, розпорядженні та володінні власністю апеляційний суд виходив з положень ч.4 ст.41 Конституції України та ст.391 ЦК України, згідно з яких ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, є необґрунтованим, так як матеріалами справи не встановлено, що відповідач діє протиправно, з метою позбавлення співвласників спірної квартири їх права власності.
Такого висновку колегія суддів дійшла виходячи з того, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_1 тим чи іншим чином чинить перешкоди позивачці та їх дітям здійснювати право власності на спірну квартиру, у тому числі: володіти, користуватись та розпоряджатися своїми частками у праві спільної часткової власності на квартиру. Такий висновок апеляційного суду не ґрунтується на законі.
При цьому апеляційний суд взяв до уваги висновок Суворовського ВП ГУНП в Одеській області від 06.06.2017 року в якому зазначено, що особистих речей позивачки ОСОБА_2 в спірній квартирі немає, так як жодного дня в ній не проживала. Діти сторін неодноразово знаходились в ній, мають право на вселення і безперешкодне користування спірною квартирою, враховуючи, що вони мають ключі від вхідних дверей, замки на яких не змінювались (а.с.16).
Одеський апеляційний суд дійшов до висновку, що органи поліції не встановили жодних порушень прав позивачки та дітей сторін щодо вселення і проживання у спірній квартирі.
Колегія суду взяла до уваги і відповідь Суворовського ВП ГУНП в Одеській області від 28.09.2017 року № 39/22 з якої слідує, що проведеною перевіркою фактів протиправної поведінки гр. ОСОБА_1 в побуті не встановлено. Доказів та фактів вчинення ОСОБА_1 перешкод дружині та малолітнім дітям у користуванні/володінні житловою квартирою за вказаною адресою, гр. ОСОБА_2 надано не було (а.с.55).
Судова колегія вважала, що позивачка не бажає вселятися у спірну квартиру так як після оголошення перерви та надання їй такої можливості, не вселилась, а судове рішення їй потрібно для надання його компетентним органам в якості доказу на користь позивачки при вирішенні питання про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав і усунення його від спілкування з дітьми.
Одночасно судовою колегією було взято до уваги лист ОСББ «Топольок - 2» №15 від 30.05.2019 року, із якого вбачається відсутність факту фіксування недопущення ОСОБА_2 та її малолітніх дітей до проживання в спірній квартирі та з цього питання вона не зверталась. Про дані факти їм нічого не відомо та щодо сприяння їй у вселенні також ніхто не звертався(а.с.143-144).
В запереченнях на позов про вселення відповідач ОСОБА_1 не оспорював факт відсутності у позивачки з дітьми іншого житла( а. с. 27-29).
Відповідно до загальних положень цивільно-процесуального законодавства суд повинен з`ясувати обставини, які пов`язані з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини. При цьому факти підстави позову, які підведені під гіпотезу певної правової норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являються предметом позову.
ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 пред`явила позов до ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод у користуванні, розпорядженні та володінні власністю в кв. АДРЕСА_1 . Саме це є предметом заявлених вимог.
Предметом доказування є: правова підстава - норма закону яка регулює або не регулює правовідносини сторін та факти (обставини) про підтвердження або спростування заявлених вимог.
Розглядаючи питання щодо реалізації позивачкою з неповнолітніми дітьми, які мають в спільній частковій власності ѕ частини спірного житла, однієї із правомочностей права власності, а саме: права користування житлом шляхом пред`явлення позову про вселення її з дітьми в це житло, суд першої інстанції помилково в основу свого рішення поклав судження, що стосуються розгляду питань колишніх членів власників житла, які за своїми правовими наслідками прирівнюються до наймачів, обґрунтувавши рішення суду неналежними доказами, що знаходяться за межами предмета доказування - ст.77 ЦПК України, а саме відповідями Суворовського ВП ГУНП в Одеській області та ОСББ «Топольок - 2» №15 від 30.05.2019 року, зміст яких не стосуються правовідносин, що виникли між співвласниками житла.
Натомість колегія суддів вдалась в дослідження обставин щодо того, що відповідач не чинить їй перешкод у користуванні власністю, так як позивачка сама не бажає вселитися, в квартиру, а бажає використати це рішення для спору в іншій справ.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про вселення, що здійснено позивачкою.
Тому, виходячи з норм національного закону позивачка звернулась до суду за захистом свого та дітей порушеного права на користування житлом, і саме ці вимоги вирішив суд першої інстанції, захистивши право власників ѕ частин спірного житла.
Такий висновок районного суду, на мою думку, є правильним.
Що стосується посилання суду апеляційної інстанції на статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то в зв`язку з цим слід звернути увагу на наступне.
В даному випадку, суд апеляційної інстанції позбавив позивачку з дітьми співвласників ѕ частин житла, однієї із правомочностей права власності - права користування житлом, яке є складовою змісту права власності за національним законом, разом з правом володіння та правом розпорядженням майном.
Не врахувавши положення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, які дозволяють позбавлення майна лише « на умовах передбачених законом», коли втручання є законним і не свавільним, апеляційний суд, порушивши вимоги національного закону, тим самим порушив і право співвласників майна на мирне володіння майном, що є несумісним з вимогами статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Тому погоджуюсь з висновком суду першої інстанції.
Суддя - Л.А. Гірняк