Справа № 581/233/19
Провадження № 2/581/149/19
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

11 травня 2019 року сел. ОСОБА_1

Суддя Липоводолинського районного суду Сумської області Бутенко Д.В., розглянувши матеріали позовної заяви Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійне навчання,

в с т а н о в и в :

Сутність заявлених вимог:

15 квітня 2019 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому порушував питання про стягнення з відповідача витрат, пов’язаних з його утриманням під час навчання у вищому навчальному закладі у розмірі 67465 грн. 08 коп. Поданий позов мотивувався тим, що після проходження у ХНУВС, ОСОБА_2 23 червня 2018 року направлено до ГУНП в Сумській області та 29 листопада 2018 року звільнено з посади оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Липоводолинського ВП ГУНП в Сумській області. 01 вересня 2014 року між позивачем, відповідачем та ГУ УМВС України в Сумській області укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України, відповідно до п. 3.2, 2.3.6. Договору та абз. 5 п. 3 розділу 2 контракту передбачено, що особа зобов’язана у разі дострокового розірвання контракту, а також звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання відшкодувати МВС України витрати, пов’язані з утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до пункту 4 статті 74 Закону України “Про Національну поліцію”.

Процесуальні дії суду:

Ухвалою суду від 19 квітня 2019 року позовна заява залишена без руху та запропоновано позивачу визначитися з юрисдикцією суду, щодо розгляду зазначеної категорії справ, шляхом поданням відповідної заяви до суду. Позивачу запропоновано усунути вказані в ухвалі недоліки в строк 10 днів з дня отримання копії ухвали та роз’яснено наслідки невиконання вимог ухвали.

Норми матеріального та процесуального права, які застосовуються судом:

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних,господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною 4 ст.5 КАС України визначено, що суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 3 статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» поліція охорони входить до складу Національної поліції, основними повноваженнями поліції охорони є забезпечення публічної безпеки і порядку, реагування на правопорушення в межах постів і маршрутів.

Статтями 1,13 Закону України «Про Національну поліцію» визначено правовий статус Національної поліції України (далі-поліція) як центрального органу виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. У складі поліції функціонують: поліція охорони.

Висновки суду:

З огляду на вищенаведені норми законів, працівник поліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

З наведених норм убачається, що відповідач після закінчення навчання, перебуваючи на посаді, яка відноситься до публічної служби (оперуповноважений сектору кримінальної поліції Липоводолинського ВП ГУНП в Сумській області), звільнилася зі служби за власним бажанням.

Ураховуючи викладене, даний спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов'язаний з проходженням і звільненням з публічної служби, одним з різновидів якої є служба в органах внутрішніх справ та Національної поліції, включаючи питання стягнення вартості навчання у вищому навчальному закладі, який зараховується до стажу публічної служби, і після звільнення з Нацполіції, порушується питання про відшкодування сплачених державою коштів.

Водночас слід зазначити, що у межах цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Аналогічний висновок сформульовано у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11-669апп18), у якій ОСОБА_4 Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц (провадження № 14-18цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15 (провадження № 11-750апп18) та інших постановах, що свідчить про усталену практику розгляду вказаної категорії спорів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У п. 68 рішення у справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Відповідно до викладених в ч. 3 ст. 185 ЦПК України положень, у разі неусунення зазначених в ухвалі про залишення позову без руху недоліків, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Подана позивачем уточнена позовна заява, не може бути прийнята судом до провадження, оскільки зазначена заява подана до Липоводолинського районного суду Сумської області в порядку цивільного судочинства (поза межами юрисдикції даного суду).

Додатково роз’яснюю, що відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст. 185,260 ЦПК України, суддя,

п о с т а н о в и в :

Позовну заяву Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійне навчання визнати неподаною та повернути позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Липоводолинський районний суд Сумської області протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя Д. В. Бутенко