Тарутинський районний суд Одеської області
Справа № 514/1083/19
Провадження по справі № 2/514/348/19
06 листопада 2019 року смт Тарутине
Тарутинський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Кравченко П.А.
за участю секретаря Чолак Я.П.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Тарутине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Свої вимоги мотивує тим, що їм на праві спільної (сумісної) власності належить квартира, яка розташована по АДРЕСА_1 . Відповідач за вказаною адресою не проживає з 26 травня 2016 року.
У зв`язку з цим позивачі просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житлови приміщенням - квартирою, яка розташована за вищевказаною адресою.
Позивачі у судове засідання не з`явилися, на розгляд суду від них надійшла заява з проханням розглянути справу без їх участі. Позов підтримують в повному обсязі. Не заперечують проти винесення заочного рішення (а.с. 44, 57, 58, 59).
Відповідач двічі в судове засідання не з`явився. Викликався належним чином шляхом надіслання судових повісток на зареєстровану адресу місця проживання (а.с. 34, 45).
У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
У зв`язку з цим, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.
Судом достовірно встановлено, що позивачам на праві спільної (сумісної) власності належить квартира по АДРЕСА_1 (а.с. 12).
Відповідно до домової книги, відповідач ОСОБА_5 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 17-19).
Відповідно до довідки наданої Красненською сільською радою Тарутинського району Одеської області № 385 від 21.05.2019 року, відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 20).
Відповідно до довідки наданої Тарутинською селищною радою Тарутинського району Одеської області до складу зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_5 (а.с. 21).
Той факт, що відповідач не проживає за вказаною адресою підтверджується письмовими показами свідків мешканців смт Тарутине ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 51, 54).
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі «Пауелл і Рейнер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.
Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.
Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ї.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_5 втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_3 , оскільки достовірно встановлено, що він понад один рік відсутній за місцем своєї реєстрації.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування спільним (сумісним) приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_3 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повне судове рішення складено 06.11.2019 року.
Суддя П.А. Кравченко