Дата документу 22.07.2019 Справа № 314/4924/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/4924/18
Провадження №22-ц/807/1984/19
Головуючий в 1-й інстанції - Кіяшко В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 березня 2019 року, ухвалене у м. Вільнянськ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та моральної шкоди, яка була уточнена 09.11.2018 року. В позові ОСОБА_1 просить стягнути суму боргу - 6229,41 грн., моральну шкоду - 18615,00 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2818,80 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно двох наданих позивачу ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 довіреностей від 16.08.2016 року та від 09.08.2017 року, та цивільно-правового договору від 16.08.2016 року, позивач є представником інтересів відповідача в усіх організаціях та державних органах для вирішення юридичного конфлікту - трудового спору між відповідачем ОСОБА_2 та головою Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. В зв`язку з виконанням представницьких обов`язків позивач поніс витрати, які відповідач у справі не компенсує, чим спричиняє ОСОБА_1 матеріальну та моральну шкоду.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 березня 2019 року у задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та моральної шкоди, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини у справі, не враховано, що керуючись принципом вільного волевиявлення сторони у справі уклали договір, який підлягає виконанню. Факт неналежного виконання ОСОБА_2 умов договору є доведеним, а отже відмова судом у позові є незаконною та необґрунтованою.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. Х 100 = 192 100 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.08.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір про виплату грошових коштів, від суми отриманої ОСОБА_2 від голови Михайлівської сільської ради за незаконне звільнення та затримку виплати заробітної платні. Також, вказаним договором передбачено відшкодування матеріальних затрат, понесених ОСОБА_1 при підготовці документів до різних державних органів (а.с. 7, 8).

В проваджені Вільнянського районного суду перебував позов ОСОБА_2 до голови Михайлівської сільської ради про поновлення на роботі, стягнення грошової компенсації (представляв інтереси ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на підставі доручень та договору від 16.08.2016). Рішенням суду від 11.07.2017 в задоволенні позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02.11.2017, апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11.07.2017 у цій справі змінено. Виключено з мотивувальної частини пропуск позивачем строку для звернення до суду як підставу відмови позову. Таким чином, судом встановлено, що в задоволені вимог ОСОБА_2 стосовно незаконного звільнення та стягнення компенсації було відмовлено, останній не отримав ні яких грошових виплат, тобто умови договору передбачені п. 1.2. на даний час не виконані.

Виходячи з недоведеності позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку що вимоги про стягнення грошових коштів у вигляді збитків не підлягає задоволенню, а так як позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від встановлення судом причинених збитків та стягнення грошових коштів, суд відмовив і в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

За приписами ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладення, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

16.08.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір про виплату грошових коштів, від суми отриманої ОСОБА_2 від голови Михайлівської сільської ради за незаконне звільнення та затримку виплати заробітної платні. Також, вказаним договором передбачено відшкодування матеріальних затрат, понесених ОСОБА_1 при підготовці документів до різних державних органів (а.с. 7, 8).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що підстави для задоволення позову про стягнення коштів за договором про надання послуг від 16.08.2016 року відсутні, оскільки умова після настання якої, у відповідача ОСОБА_2 виникне обов`язок оплати послуг не настала.

Так, рішенням суду Вільнянського районного суду Запорізької області від 11.07.2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Голови Михайлівської сільської ради про поновлення на роботі, стягнення грошової компенсації. Представником позивача у даній справі був ОСОБА_1 на підставі доручень та договору від 16.08.2016.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02.11.2017 року, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11.07.2017 у цій справі змінено, шляхом виключення з мотивувальної частини пропуск позивачем строку для звернення до суду як підставу відмови позову.

Фактично сторони за договором від 16.08.2016 року (а.с. 7) узгодили виникнення обов`язку у відповідача компенсації затрат позивача лише з моменту захисту порушених прав ОСОБА_2 (як визначили сторони). Чого не відбулося, за доводами самого ж позивача.

Окрім цього, декілька розрахунків позивача про понесені витрати на придбання пального, на сплату мита, канцелярських товарів, на ксерокопію, відправку поштової кореспонденції не містять доказів, що ці витрати відбувались в інтересах відповідача та стосуються виконання саме умов договору від 16.08.2016 року чи доручення. Враховуючи також те, що сторонами не підписані акти виконаних робіт і матеріали не місять даних, про погодження позивачем вказаних витрат з відповідачем.

Основну суму своїх витрат позивач визначає як витрати на пальне при цьому матеріали справи не містять доказів того, що придбання пального було пов`язано саме з виконанням дій на користь відповідача, що ці витрати з ним погоджені, що пальне не витрачалась на інші цілі, не зроблено розрахунок з якого вбачається за яким маршрутом, коли з якою ціллю пересувався позивач, які при цьому витрати пального були на автомобілі на зазначений кілометраж.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, доводи апелянта, щодо необхідності стягнення з відповідача витрат пов`язаних з наданням правової допомоги під час розгляду іншої справи, чи запитів до державних органів теж є не доведеними та обґрунтованими.

Так, за ч. 2 ст. 137 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, питання розподілу судових витрат вирішується судом у нарадчій кімнаті при ухваленні рішення по суті спору у справі, де такі витрати, в тому числі на правничу допомогу понесені.

Відповідно до судового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до Голови Михайлівської сільської ради про поновлення на роботі, стягнення грошової компенсації, в якій позивач у цій справі був представником ОСОБА_2 (а.с. 76) судові витрати на користь позивача не стягувались через відмову у позові.

У цій справі не було надано також доказів та розрахунків окремо витрат на правничу допомогу яка надавалась позивачем в інтересах ОСОБА_2 у іншій справі.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 22 липня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков