Справа № 461/5815/18 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/298/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м.Львів

Справа №461/5815/18

Провадження № 22ц/811/298/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Галицького районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 14 грудня 2018 року (суддя Волоско І.Р.)

у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мельничук О.В., з участю третіх осіб: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності, -

встановив:

Львівська міська рада звернулася з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування позову посилається на те, що Львівська міська рада є власником нежитлових приміщень площею 22,7 кв.м на АДРЕСА_1 . Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2012 року за ОСОБА_6 визнано право власності на нежитлові приміщення півпідвалу, позначені на поверховому плані від 1 лютого 2008 року під інд. 2-1, площею 7,6 кв.м, 2-2 площею 11,6 кв.м, 2-3 площею 3,5 кв.м. Вказує, що постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2012 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. На підставі скасованого рішення 28 грудня 2012 року зареєстроване право власності на спірні приміщення за ОСОБА_6 , які згодом подаровано ОСОБА_5 , яка надалі відчужила їх ОСОБА_4 . Вважає, що спірне майно вибуло з володіння власника - Львівської міської ради поза його волею. Просить позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2018 року позов задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 нежитлові приміщення півпідвалу, загальною площею 22,7 кв.м на АДРЕСА_1 та зобов`язано повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірні нежитлові приміщення півпідвалу із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №01.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує її законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права.Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що на законній підставі володіє спірним приміщенням та є добросовісним набувачем. Стверджує, що позивач майже шість років не цікавилась долею спірного майна, не контролювала його. Вказує, що інформація про право власності на спірне майно та підстави його набуття ОСОБА_6 , а згодом ОСОБА_5 були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ще у 2012 році, відповідно така інформація була у відкритому доступі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наступним.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майно, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно із ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Серед способів захисту цивільних права та інтересів законодавець визначає - відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують інтереси інших осіб та інтересів суспільства.

Одним засобів захисту порушеного права є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін. Власник вправі витребувати своє майно від особи у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Згідно із ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України право власника на витребування майна від добросовісного набувача є абсолютним та не передбачає винятків.

Встановлено, що спірний об`єкт, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 13 березня 2009 року №Г-03209, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 13 березня 2009 року №164. Право комунальної власності зареєстроване 8 квітня 2009 року.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2012 року частково задоволено позов ОСОБА_6 до відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО». Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету від 13 березня 2009 року №164; скасовано свідоцтво про право власності №Г-3209 від 13 березня 2009 року; скасовано реєстрацію права власності на нерухоме майно від 8 квітня 2009 року за територіальною громадою м. Львова, витяг про реєстрацію права власності; визнано за ОСОБА_6 право власності на нежитлові приміщення півпідвалу площею 22,7 кв.м, які знаходяться за згаданою адресою та позначені на поверховому плані від 1 лютого 2008 року під інд. 2-1, площею 7,6 кв.м, 2-2 площею 11,6 кв.м, 2-3 площею 3,5 кв.м.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2012 року та ухвалено нове рішення про відмову в позові ОСОБА_6 .

З матеріалів справи, а саме з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі скасованого рішення Галицького районного суду м. Львова в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 28 грудня 2012 року зареєстровано право власності на спірні приміщення за ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 подарувала спірні приміщення ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 28 травня 2014 року №3529, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячук О.А.

ОСОБА_5 . відчужила ці приміщення ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №1748 від 18 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мельничук О.В.

Встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з комунальної власності з порушенням чинного законодавства поза волею Львівської міської ради.

Судове рішення, за яким відбувся продаж спірного майна, скасоване, тому відсутні підстави вважати, що спірне майно було продане у порядку, встановленому для виконання судового рішення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, яким визначено Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Відповідно до п. 50 Порядку для державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею майна у власність фізичним та юридичним особам, що вийшли із складу засновників (учасників) юридичної особи, подаються: документ, що посвідчує право власності юридичної особи на майно, що передається у власність фізичним та юридичним особам (крім випадку, коли право власності на таке майно вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); рішення органу або особи, уповноважених установчими документами юридичної особи або законом, про передачу майна у власність фізичній або юридичній особі, що вийшла із складу засновників (учасників) юридичної особи.

Станом на час прийняття реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме 28 грудня 2012 року жодного документа, який б посвідчував право власності ОСОБА_6 на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення півпідвалу не існувало.

Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. У ОСОБА_6 не виникло право власності на спірний об`єкт нерухомості, а відповідно не виникло правомочності розпорядження нерухомим майном, яке може належати лише власнику.

Львівська міська рада відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє територіальну громаду міста Львова та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України.

Згідно із ст. 80 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права комунальної власності.

Відповідно до ст. 13 , ч.1 ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319, 321, 324, 327 ЦК України право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст. 388 цього Кодексу, якщо майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно із ст. 388 ЦК України добросовісне набуття можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Встановлено, що спірні нежитлові приміщення півпідвалу належать на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 13 березня 2009 року №Г-03209, виданим на підставі рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 13 березня 2009 року №164.

Власник спірних приміщень - Львівська міська рада згоди в подальшому на їх відчуження не надавала.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що майно, яке належало територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності вибуло поза волею власника та надалі ним не схвалено. Львівська міська рада як власник спірного об`єкта не надавала згоди на таке вибуття, таке відбулось поза волею власника.

Встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, спірні нежитлові приміщення півпідвалу площею 22,7 кв.м, які знаходяться на АДРЕСА_1 зареєстровано на праві власності за ОСОБА_4 , а не на праві комунальної власності за власником - територіальною громадою м. Львова.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійним правочином чи витребування майна із чужого незаконного володіння, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Судом першої інстанції вірно задоволено позовні вимоги в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 .

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 липня 2019 року.

Головуючий

Судді