КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 7372/3080/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1481/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Болобан В.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 червня 2018 року,

встановив:

у жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись на те, що вказаний будинок було збудовано за його особисті кошти.

Рішенням Обухівського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, представник позивача - ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, необ'єктивну оцінку наявних в справі доказів, позбавив позивача можливості визначити вартість спірного майна, .

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В апеляційній скарзі представник позивача вказує про допущене судом першої інстанції порушення норм процесуального права, яке полягає в тому, що суд взяв до уваги декларацію про готовність об'єкта до експлуатації від 03.05.2012 та Технічний паспорт від 08.02.2012 та зробив висновок, що будинок був збудований у 2009 році, хоча вказані докази не повинні були братися до уваги. Також представник позивача зазначає, що суд першої інстанції неправильно виклав пояснення позивача в якості свідка, та дозволяв представнику відповідача ставити йому навідні питання та маніпулювати питаннями, безпідставно не взяв до уваги показання свідків, які підтвердили, що вони перебували у трудових чи договірних відносинах з позивачем, не взято до уваги надані позивачем письмові докази, що свідчили про організацію ним проведення будівельних робіт та спроможність оплатити необхідні витрати по будівництву. Крім того, суд першої інстанції допустив порушення принципу змагальності, яке полягає в тому, що відповідач та третя особа по справі не надавали пояснення та не використовували засоби доказування своєї правової позиції, не спростували доказів, наданих позивачем.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представників ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 - ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом до ОСОБА_5, позивач вказував, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 16.10.2009. В період шлюбу 07.12.2016 між ними було укладено Шлюбний договір, за яким вони домовились, що майно, набуте ними за час шлюбу не є спільною сумісною власністю, а є особистою приватною власністю кожного з подружжя, за яким воно зареєстроване. Також заробітна плата, інші доходи, отримані кожним з подружжя вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, хто їх отримує. За його особисті кошти в період шлюбу ним було збудовано садовий будинок з надвірними спорудами (гараж, всесезонна теплиця), літній басейн, майстерня) за адресою: АДРЕСА_1. Незважаючи на те, що земельна ділянка належить ОСОБА_5, яка є матір'ю ОСОБА_4, він вважав, що його право на майно ніхто не буде оспорювати, однак ОСОБА_4 подала позов про розірвання шлюбу, після чого він дізнався, що будинок зареєстрований на ОСОБА_5 Оскільки будинок та господарські будівлі були збудовані за його кошти, він просив визнати за ним право власності на спірне майно.

Рішенням Обухівського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на положення ст. 317, 319, 321, 717-720, 722 ЦК України та виходив з того, що позивачем не доведено факт будівництва спірного будинку, земельна ділянка та садовий будинок, який є предметом спору, перейшли у власність ОСОБА_4 у 2017 року, після того, як було розірвано шлюб між нею та позивачем, і ним не доведено, що у нього виникло право власності на спірний будинок.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим у справі обставинам.

Земельна ділянка з кадастровим номером: НОМЕР_1 площею 0,059 га в СТ «Лісники» в с. Перше Травня Обухівського району Київської області належала ОСОБА_5 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку 16.07.2007.

Згідно договору дарування від 01.02.2017 ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_8 спірний садовий будинок одночасно з даруванням земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1.

Згідно договору дарування від 21.09.2017 ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_4 спірний садовий будинок одночасно з даруванням земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 грудня 2017 року було замінено відповідача ОСОБА_5 на ОСОБА_4, а ОСОБА_5 залучено в якості третьої особи.

Права власника земельної ділянки передбачені в ст. 90 ЗК України, зокрема, споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Згідно ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Порядок набуття права власності на новостворене майно врегульовано в ст. 331 ЦК України. Зокрема, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Посилання позивача на те, що він організував та оплатив будівництво садового будинку на земельній ділянці, яка належала ОСОБА_5, оскільки вважав себе членом її родини, суперечить його ж доводам, що вказаний будинок є його особистою приватною власністю. ОСОБА_5 не була членом сім'ї ОСОБА_9 і договору про надання йому земельної ділянки для забудови між ними не укладалось.

Згідно даних, які містяться в Технічному паспорті на спірний будинок, роком забудови зазначено - 2009 (а/с 16 т. 1). Оригінал Технічного паспорту був оглянутий в суді апеляційної інстанції та посвідчений. Тому посилання апелянта на те, що вказаний Технічний паспорт є підробкою та не може бути визнаний достовірним доказом по справі, є необґрунтованими.

В Декларації про готовність об'єкта до експлуатації, яка була зареєстрована в Інспекції ДАБК у Київській області 03.05.2012 зазначено початок будівництва - 2007 рік, завершення будівництва - 2009 рік (а/с 18 т. 2). Посилання апелянта на те, що підпис в Декларації про готовність об'єкта до експлуатації, яка була зареєстрована в Інспекції ДАБК у Київській області 03.05.2012 не належить ОСОБА_5, а судом першої інстанції його було позбавлено можливості провести на справі почеркознавчу експертизу, є безпідставним, оскільки ОСОБА_5 не заперечує факту підписання нею вказаної Декларації, її оригінал був переданий для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за нею. Крім того, позивачу було відомо, що у 2012 році право власності на будинок було зареєстровано за нею.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було задоволено клопотання позивача про призначення по справі судової експертизи на предмет визначення вартості спірного майна - будинку АДРЕСА_1, вважати порушення норм процесуального права неможна, оскільки позивач не заявляв вимог про поділ спірного майна або компенсацію його вартості.

Протягом розгляду справи позивач в суді першої інстанції позивач та його представник ОСОБА_6 давали непослідовні та суперечливі пояснення щодо факту будівництва спірного будинку. Так, в позовній заяві представник позивача вказував, що по завершенню будівельних робіт майно було здано в експлуатацію та зареєстровано на сторонню особу - ОСОБА_5, але він вважав, що його право на будинок ніхто не буде оспорювати, хоча Технічний паспорт було оформлено також на ОСОБА_5 При цьому позивач вказав, що саме після розірвання шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не визнають його прав як власника і не допускають його до будинку.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача пояснила, що ОСОБА_9 не реєстрував за собою право власності на спірний будинок разом з господарськими будівлями, оскільки не вважав, що будівництво вже закінчено та при цьому визнала, що позивачу було відомо як про належність земельної ділянки ОСОБА_5, так і про реєстрацію права власності на будинок за нею у 2012 році. До розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_4 у 2017 році, позивач будь-яких заперечень щодо реєстрації прав власності на будинок за ОСОБА_5 не заявляв.

Надана представником позивача копія Договору підряду від 03 серпня 2010 року, не може бути визнана належним доказом по справі, оскільки представник позивача вказувала, що мало місце не будівництво жилого будинку, а прибудова, і при цьому не вказує, який стан мав будинок до проведення будівельних робіт та з чого складалась прибудова. Інші надані докази - Договірна ціна на будівництво жилого будинку, Акт виконаних робіт №2 за серпень 2010 року, Акт виконаних робіт №3 за вересень 2010 року, Акт виконаних робіт за серпень 2011 року, Акт виконаних робіт за жовтень 2011 року, не містять даних про те, що ці роботи проводились саме за місцем знаходження спірного будинку, а представник позивача в судовому засіданні пояснювала, що позивач організовував будівництво одночасно на кількох об'єктах. Надаючи в якості доказу Договір підряду від 03 серпня 2010 року (а/с 19 т. 1), до позовної заяви будо також додано Проект добудови жилого будинку в с. Перше Травня, датований 2011 роком, в адресі якого міститься явне виправлення на №18 (а/с 44 т. 1), а на інших сторінках зазначена адреса: АДРЕСА_1 (а/с 49, 51, 53, 56, 59, 61, 63, 65, 67, 68, 70, 72, 74, 76, 78, 80, 82, 84, 85, 88, 89, 91, 93 т. 1).

Інші доводи апелянта, про те, що у позивача були доходи, які надавали йому можливість оплатити будівельні роботи, що також підтвердили свідки, на правильність висновку суду першої інстанції не впливають.

Відповідно до ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно встановлено обставини справи, висновки суду відповідають встановленим по справі обставинам, норми матеріального права були правильно застосовані при дотриманні норм процесуального права, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 26 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді