РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/14126/15-ц

пр. № 2/759/66/19

11 липня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді: Шум Л.М.

при секретарі: Прокопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві позов Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 про стягнення суми надлишково сплачених процентів, суд

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року позивач звернуся до суду з позовними вимогами з подальшими уточненнями про зобов`язання відповідача вчинити певні дії щодо повернення коштів, посилаючись на те, що 04 червня 2014 року між сторонами укладено договір № 110533-ДР-08 банківського вкладу «Авансовий +0,5» строком на 12 місяців +1 день (366 днів) в іноземній валюті - долар США з авансовою виплатою відсотків для клієнтів Private Banking.

За умовами статті 2 Депозитного договору Банк відкриває відповідачу депозитний рахунок № НОМЕР_1 , а відповідач вносить на цей рахунок грошові кошти в сумі 2 300 000,00 в іноземній валюті - долар США. Строк розміщення депозиту - з 04 червня 2014 року по 06 червня 2015 року. Банк сплачує відповідачу процентну ставку за користування депозитом у розмірі 9 %.

03 червня 2015 року між сторонами був підписаний Договір про внесення змін № 1 до Депозитного договору від 04.06.2014 року, відповідно до якого сторони вирішили викласти п. 3.7. Депозитного договору у наступній редакції: "У випадку розірвання Договору банківського вкладу з ініціативи Вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 9 % річних.

Відповідно до постанови Правління Нацбанку України № 358 від 05 червня 2015 року "Про внесення ПАТ «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 114 від 05.06.2015 "Про затвердження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит», згідно з яким 08.06.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Банку.

На виконання вимог статті 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноваженою особою було здійснено перевірку Договір від 03.06.2015 про внесення змін № 1 до Депозитного договору від 04.06.2014 року та виявлено, що вказаний договір є нікчемним із підстав, зазначених в п. 1 ч. 3 статті 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Повідомленням № 04-08/1094 від 23 липня 2015 року відповідач був повідомлений про визнання договору нікчемним та йому пропоновано протягом трьох днів з дня отримання повідомлення повернути Банку отримані кошти за зазначеним Договором про внесення змін № 1.

Оскільки відповідач у добровільному порядку кошти Банку не повернув, позивач просить суд зобов`язання ОСОБА_1 вчинити дії по поверненню Банку грошових коштів на суму 187 909,69 доларів США, отриманих за Договором про внесення № 1 до Договору банківського вкладу № 110533-ДР/08.

Позивач вважає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Тому визнання даного правочину недійсним судом не вимагається.

У даному випадку відповідно до вимог п. 1 ч. 3 статті 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочин неплатоспроможного банку є нікчемним, зокрема, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язків контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Депозитним договором від 04.06.2014 року п. 3.7. було передбачено, що у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, якщо дата розірвання договору припадає на період від 1 до 366 дня з дати внесення вкладником суми депозиту, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою 1 % суми вкладу.

03 червня 2015 року відповідач звернувся до Банку з письмовою заявою про дострокове розірвання Депозитного договору.

Того ж дня між відповідачем та Банком було укладено Договір від 03.06.2015 про внесення змін № 1 до Депозитного договору від 04.06.2014 року, на підставі якого Банк сплатив відповідачу грошові кошти в сумі 187 909,69 доларів США.

З урахуванням викладених обставин позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 30.09.2015 р. відкрито провадження.

Ухвалою суду від 14.12.2015 провадження у справі було зупинене до набрання законної сили рішення Окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 826/16660/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Банк національний кредит» Паламарчука Віталія Віталійовича про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити дії.

23.03.2018 до Святошинського районного суду м. Києва надійшов лист Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.03.2018 р. за № 826/16660/15/3692/18, відповідно до змісту якого постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.01.2016 р. по справі № 826/16660/15 набрала законної сили 06.03.2018 р. відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою суду від 27.03.2018 року відновлено провадження у справі з призначенням підготовчого засідання.

30.10.2018 до суду надійшла заява представника позивача ПАТ «Банк національний кредит» - Мірошника С.Б. про відвід судді Шум Л.М., посилаючись на затягування головуючим розгляду даної справи, що дає підстави вважати про упередженість та необ`єктивність судді.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Сенько М.Ф. від 01.11.2019 заяву представника позивача Мірошник С.Б. про відвід головуючого Шум Л.М. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії, було залишено без задоволення, а справу передано судді Святошинського районного суду м. Києва Шум Л.М. для продовження розгляду.

01.02.2019 р. до суду надійшла заява позивача ПАТ «Банк національний кредит» про зміну предмету позову, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 кредитну заборгованість на загальну суму 180 381,04 доларів США та судовий збір в розмірі 4 165,50 грн.

01.02.2019 представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про залишення позову без руху з підстав несплати позивачем в належному розмірі судового збору.

Ухвалою суду від 06.02.2019 позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії залишено без руху.

08.02.2019 р. представником Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» недоліки усунуто.

22.02.2019 р. до суду надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 180 381,04 доларів США, що є сумою надлишково сплачених процентів за Договором та судовий збір в розмірі 73 721,50 грн.

15.05.2019 р. за участю представників сторін підготовче засідання проведено та завершено, розгляд справи призначено по суті.

Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові та просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку грошових коштів на суму 180 381,04 доларів США, що є сумою надлишково сплачених процентів за Депозитним договором № 110533-ДР/08 від 04.06.2014 та судовий збір у розмірі 73 721,50 грн.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову повністю, вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та просив суд в позові позивачу відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.06.2014 між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_1 укладено № 110533-ДР-08 банківського вкладу «Авансовий +0,5» строком на 12 місяців +1 день (366 днів) в іноземній валюті - долар США з авансовою виплатою відсотків для клієнтів Private Banking (т. 1 ас. 5-8).

Згідно з п. 2.1 вказаного Договору банківського вкладу банк відкриває вкладнику депозитний рахунок, а вкладник в день підписання цього договору вносить на цей рахунок грошові кошти у сумі 2 300 000 доларів США в іноземній валюті - доларах США на умовах цього договору. Депозит розміщується з 04.06.2014 по 06.06.2015 (включно). Банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 9 % процентів річних (п. 2.2, 2.3 Договору банківського вкладу).

Сплата нарахованих процентів здійснюється у день укладення цього Договору - авансом за весь строк розміщення Депозиту, визначений у п. 2.2, шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок Вкладника № НОМЕР_2 , відкритий у ПАТ «Банк Національний кредит», код банку 320702 (п. 3.2 Договору банківського вкладу).

Пунктом 3.7 Договору банківського вкладу передбачено, що у випадку розірвання цього Договору з ініціативи вкладника, якщо дата розірвання договору припадає на період від 1 до 366 дня з дати внесення вкладником суми депозиту, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2% річних для національної валюти та 1% річних для іноземних валют.

Судом встановлено, що 03.06.2015 між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_1 було укладено Договір про внесення змін № 1 до Договору банківського вкладу № 110533-ДР-08. Абзац перший пункту 3.7 Договору банківського вкладу викладено в новій редакції: «3.7. У випадку розірвання цього Договору з ініціативи Вкладника проценти нараховуються та сплачуються за ставкою, зазначеною в п.2.3 цього Договору. При цьому різниця за раніше сплаченими вкладнику процентами та сумою процентів, перерахованих за фактичний строк розміщення коштів, при поверненні Депозиту утримується Банком із суми Депозиту, яка повертається Вкладнику» (т. 1 ас. 9).

Встановлено, що 03.06.2015 р. відповідач звернувся до позивача із заявою про дострокове розірвання Договору банківського вкладу.

Постановою Правління Національного банку України № 358 від 05.06.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №114 від 05.06.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Банк Національний кредит», згідно з яким з 08.06.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит» (т. 1 ас. 17-18).

У порядку статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноваженою особою Фонду було проведено перевірку та виявлено, що Договір про внесення змін № 1 до Договору банківського вкладу № 110533-ДР-08 від 03.06.2015 є нікчемним з підстав, визначених п.1 ч.3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», внаслідок незастосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, у зв`язку із чим Банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату Відповідачу грошових коштів (а.с.)

Зокрема, звітом про перевірку договорів у ПАТ «Банк Національний кредит» станом на 04.08.2015 передбачено, що попри встановлені завдання та функції Комітету виявлено, що з 01 січня 2015 року по 08 червня 2015 року було прийнято ряд рішень (Додаток №1) щодо дострокового розірвання депозитних договорів без перерахування відсотків за зниженою процентною ставкою, всупереч умовам депозитних договорів укладених в банку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно з ч. 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли з договору строкового банківського вкладу, тобто підпадають під правове регулювання глави 71 ЦК України.

Згідно з ч. 1 статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частино 5 статті 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, за договором банківського вкладу, саме на банк покладається обов`язок з виплати вкладнику коштів.

У своїй позовній заяві Позивач вказує що Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснила перевірку Договору про внесення змін № 1 та виявила, що вказаний договір є нікчемним із підстав, зазначених в п. 1 ч. 3 статті 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме: правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Згідно з п. 3 ч. 1 статті 3 ЦК України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Депозитні правовідносини за своєю правовою природою є договірними правовідносинами.

Частиною 3 статті 6 ЦК України унормовано, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У статті 204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину.

Укладаючи Договір про внесення змін № 1 до Договору банківського вкладу сторони підтвердили, що ними узгоджені всі істотні умови договору, договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань. Крім того, в депозитному договорі прямо визначене право вкладника на внесення змін та доповнень до договору, в тому числі щодо зміни розміру процентної ставки (п. 7.2 Договору банківського вкладу) (а.с.)

Вказаної позиції притримується і Верховний Суду України в постанові від 28.01.2015 по справі № 6-230цс14: «Отже, принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами».

Закріпивши принцип свободи договору ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини 3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Вказаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі N 757/45133/15-ц (провадження N 14-114цс18).

За таких умов твердження позивача про те, що укладений сторонами правочин є нікчемним, оскільки банк відмовився від власних майнових вимог, не ґрунтується на умовах договору та вимогах закону, оскільки Договором про внесення змін № 1 до Договору банківського вкладу сторони прямо реалізували право передбачене договором. Варто також зазначити, що визначення та нарахування процентної ставки за депозитним договором не є відмовою банку від власних майнових вимог, а є його обов`язком. На час укладення Договору про внесення змін № 1 до Договору банківського вкладу у банку не було майнових вимог, від яких він міг би відмовитися, оскільки відносини між банком і вкладником щодо дострокового припинення депозитного договору з ініціативи вкладника було врегульовано Договором банківського вкладу.

Відповідно до частини другої, пункту 1 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині 2 статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Судом встановлено, що зазначену додаткову угоду у передбаченому законом порядку не визнано недійсною.

Отже, зміст пункту 3.7 Договору банківського вкладу, в редакції додаткової угоди, має безумовну перевагу у застосуванні до відносин сторін. Крім того, жодної з перерахованих в частині 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" підстав нікчемності правочинів судом не встановлено, оскільки Договором банківського вкладу чи Договором про внесення змін № 1 до Договору банківського вкладу не передбачалось здійснення платежу чи передання іншого майна з метою надання ОСОБА_1 переваг, прямо не встановлених законодавством.

Слід зауважити, що при виявленні нікчемних правочинів Фонд не наділений повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не звіту банку, підписаного уповноваженою особою Фонду.

Характер правовідносин сторін свідчить про те, що звіт банку не є підставою для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Такий звіт є внутрішнім розпорядчим документом банку, який підписано уповноваженою особою Фонду особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Отже, Фонд самостійно не може застосовувати наслідки недійсності нікчемних правочинів. Фонд у разі виявлення нікчемних правочинів зобов`язаний вчинити дії щодо застосування наслідків недійсності - звернутися до суду з відповідним позовом, що відмінний від предмета позову у цій справі, а саме стягнення надлишково сплачених процентів.

Зазначені положення та аргументи узгоджуються із правовими позиціями викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №826/1476/15.

Судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази сплати Відповідачу процентів з 04.06.2014 по 06.06.2014 за процентною ставкою 9% річних у порядку передбаченому п. 3.2 Договору банківського вкладу - авансом за весь період розміщення Депозиту, визначений у п. 2.2, шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок Вкладника № НОМЕР_2 , відкритий у ПАТ «Банк Національний кредит», код банку 320702.

За таких обставин, суд виходить з наявних матеріалів справи.

У своїй позовній заяві та у поданих в подальшому заявах про зміну предмету позову, позивач зазначає про те, що відповідачу було сплачено 205 865,75 доларів США (з урахуванням утриманого податку) за період з 04.06.2014 по 06.06.2014 за процентною ставкою 9,0 процентів річних. До позовної заяви позивачем додано виписку по особовому рахунку за період 04.06.2014 по 24.08.2015 (а.с.11-14). Згідно вказаної виписки вбачається, що станом на 12.06.2014 по вказаному рахунку № НОМЕР_2 як оборот Дт, так і оборот Кт складав 0,00.

В подальшому, у виписці відображені суми 108 000,00 авансова виплата процентів за договором банківського вкладу № 110533-ДР-09 від 04.06.2014 на суму 108 000,00 з 04.06.2014 по 06.06.2015 та 207 567,12 авансова виплата процентів за договором банківського вкладу № 110533-ДР-08 від 04.06.2014 на суму 207 567,12 з 04.06.2014 по 06.06.2015 та зазначено, що оборот за 12.06.2014 складає 315 567,12 доларів США.

Через вказані невідповідності суд не може встановити конкретну дату і конкретну суму відсотків, сплачених позивачем відповідачу.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що вказана виписка не містить а ні жодного підпису, а ні печатки банку.

Також позивачем надано виписку по особовому рахунку за період 01.08.2015 по 11.11.2015, підписано уповноваженою особою ФГВФО Паламарчуком В.В. , яка не підписана відповідачем і датована періодом після припинення дії депозитного договору, з якої сума складає 187 909,69 доларів США.

З цього приводу суд зазначає про наступне.

Відповідно до ч.1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV від 16.07.99 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно з ч.2 статті 9 цього ж закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов`язкові реквізити.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до п.п. 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затверджене постановою Правління НБУ від 30.12.98 №566, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Цим положенням визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити.

Залежно від виду операції первинні документи банку поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій.

До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами НБУ.

Пунктом 5.1 гл.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Регістри бухгалтерського обліку повинні містити назву, період реєстрації операції, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні.

Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Згідно з п.5.5. Положення про організацію операційної діяльності, форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити обов`язкові реквізити.

Відповідно до ч. 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За умовами статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Виходячи з положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Подані позивачем виписки з особового рахунку не підписані жодною особою, крім того позивач не давав виписок за 04.06.2014, 05.06.2014, 06.06.2014 взагалі, обмежившись випискою за 12.06.2014, що не відповідає вимогам, встановленим Положенням про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України

Крім цього загальні вимоги до оформлення касових документів при проведенні касових операцій банків з клієнтами визначені ч.1 гл.1 розділу ІІІ Інструкції. До них належать заява на переказ готівки, прибутково-видатковий касовий ордер, заява на видачу готівки, прибутковий касовий ордер, видатковий касовий ордер, грошовий чек, а також рахунки на сплату платежів та документи, встановлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі. Даний перелік касових документів є вичерпним.

Визначення термінів «касові документи», «касові операції» та «готівка» надано у ч. 2 розділу І Інструкції. До касових операцій, які регламентуються інструкцією, належать видача готівки національної та іноземної валют клієнтам з їхніх рахунків за видатковими касовими документами через касу банку або із застосуванням платіжних карток з їхніх рахунків чи відповідного рахунку банку через його касу або банкомат.

Відповідно до ч.2 гл.3 розділу ІІІ Інструкції з каси банку готівка національної валюти видається за такими видатковими документами: грошовими чеками - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям; заявою на видачу готівки - фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків та фізичним і юридичним особам переказ без відкриття рахунку (з представленням юридичною особою довіреності на уповноважену особу) за операціями з клієнтами (видача кредиту тощо); за документом на отримання переказу готівкою в національній валюті, установленим відповідною платіжною системою, - фізичним і юридичним особам (з представленням юридичною особою довіреності на уповноважену особу); за видатковим касовим ордером - працівникам банку за внутрішньобанківськими операціями.

Позивачем не було надано до суду жодного доказу на підтвердження фактичного отримання саме відповідачем грошових коштів (відсотків) за договором банківського вкладу.

Згідно з ч. 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З приводу фактів встановлених рішенням суду по справі № 826/16660/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Банк національний кредит» Паламарчука В .В. про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити дії слід зазначити, що відповідно до ч. 7 статті 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Крім того, згідно позиції Великої Палати Верховного Суду висвітленій у Постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Згідно з ч.ч. 2,3 статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки представник позивача не надав всупереч вимог ст. 81 ЦПК України безперечних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 3, 6, 203, 215, 525, 526, 598, 1058, 1060, 1061 ЦК України, ст.ст. 81, 258, 259, 263-265, 268, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 про стягнення надлишково сплачених процентів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя :