Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.02.2019 Справа №607/11997/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Дзюбича В.Л., з участю секретаря судового засідання Зубко О.Я., представника позивача - адвоката Притули О.Б., представника відповідача Яроша О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Тернопільської міської ради з участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 207 від 22.03.2017 року «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав», яким затверджено висновок щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до виконавчого комітету Тернопільської міської ради, третя особа-ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 207 від 22.03.2017 року «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав», яким затверджено висновок щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В обґрунтування вимог зазначає, що 17.02.2017 року на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради на виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у цивільній справі №607/16396/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, за участю органу опіки та піклування Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав відбувся розгляд питання про надання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав позивача стосовно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За результатами голосування Комісією з питань захисту прав дитини прийнято рішення про недоцільність позбавлення позивача батьківських прав та доручено службі у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради підготувати проект рішення виконавчого комітету про затвердження відповідного висновку. Однак, всупереч ухваленого Комісією рішення на розгляд та затвердження виконавчого комітету було подано проект діаметрально протилежного висновку-про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5, який був затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №207 від 22.03.2017 року. При цьому відповідачем не наведено жодних правових та фактичних підстав в обгрунтування прийнятого рішення, які б спростовували висновки та рішення Комісії з питань захисту прав дитини, викладені у протоколі засідання від 17.02.2017 року, ухвалені за результатами розгляду наданих документів та заслуховування пояснень обох батьків. За таких обставин позивач вважає, що рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №207 від 22.03.2017 року «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав» є незаконним та необґрунтованим і підлягає скасуванню.

Виконавчий комітет Тернопільської міської ради подав відзив на позов. У задоволенні позовних вимог просить відмовити, посилаючись на те, що оскаржуване ОСОБА_3 рішення виконкому №207 від 22.03.2017 року ухвалене на підставі та в межах наданих повноважень, у спосіб передбачений чинним законодавством на підставі дослідження та аналізу поданих доказів, що стосуються виконання позивачем своїх батьківських обов»язків відносно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Зазначив, що у відповідності до п.1 Положення про комісію з питань захисту прав дитини, комісія є консультативно-дорадчим органом, що утворюється при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради, однак відповідно до п.3.1 Положення про порядок опіки і піклування у м. Тернополі, затвердженого рішенням Тернопільської міської ради №6/31/18 від 26.04.2013 року саме до повноважень виконавчого комітету Тернопільської міської ради належить прийняття рішень щодо доцільності позбавлення батьківських прав. У відповідності до ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав участь органу опіки та піклування є обов»язковою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв»язання спору, який однак не має наперед визначеної сили та не є обов»язковим для суду, а підлягає оцінці нарівні із іншими доказами у справі, а тому суд може не погодитись із вказаним висновком, якщо прийде до переконання, що він є недостатньо обґрунтованим.

Позивач подала відповідь на відзив. Вказала, що у відповідності до п.3.1 Положення про порядок опіки і піклування до повноважень виконавчого комітету Тернопільської міської ради входить прийняття рішення щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Виходячи з наведеного рішенням виконкому має бути вирішено-позбавити чи не позбавити батьківських прав на підставі зібраних дорадчим органом, в даному випадку Комісією з питань захисту прав дитини матеріалів, з відповідним мотивуванням прийнятого рішення. Разом з тим, оскаржуваним рішенням відповідача затверджено висновок який прямо протилежний рішенню комісії, без посилання на те ким та коли даний висновок прийнятий та складений, оскільки за результатами голосування на засіданні комісії 17.02.2017 року було ухвалено рішення про недоцільність позбавлення позивача батьківських прав і за результатами голосування мав бути підготовлений відповідний проект рішення виконкому. Жодного рішення про доручення підготувати протилежний висновок комісія чи виконком не приймали, комісія повторно засідання з даного питання не проводила. Відповідачем не наведено посилання на будь-які правові норми, на підставі яких виконавчий комітет вправі прийняти рішення про доцільність позбавлення батьківських прав шляхом затвердження висновку, який не був ухвалений та складений комісією з питань захисту прав дитини. За таких обставин позивач вважає, що твердження відповідача наведені у відзиві на позов не спростовують доводів, викладених у позовній заяві.

Представник третьої особи ОСОБА_4-адвокат Лукашов Р.М. надав письмові пояснення на позов. Вважає, що заявлені позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки відповідач при ухваленні оскаржуваного рішення діяв у відповідності до норм ст.19 Конституції України, ст.19,164 СК України. Рішення комісії з питань захисту прав дитини носять рекомендаційний характер та не є обов»язковими для затвердження виконавчим комітетом. В свою чергу виконавчий комітет на основі відомих йому фактичних обставин затверджує відповідний висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення особи батьківських прав, який не має для суду наперед визначеного обов»язкового характеру та підлягає оцінці в ході судового розгляду нарівні із іншими доказами у справі. Таким чином рішення виконавчого комітету в даних правовідносинах не є окремим рішенням, а лише частиною процедури позбавлення батьківських прав та виступає рекомендацією для суду та частиною доказової бази. У разі якщо суд визнає відповідний висновок недостатньо обгрунтованим він вправі не враховувати його при винесенні відповідного рішення у справі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3-адвокат Притула О.Б. позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити у повному обсязі, визнати незаконним рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 207 від 22.03.2017 року «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав», яким затверджено висновок щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Представник відповідача виконавчого комітету Тернопільської міської ради Ярош О.П. у судовому засіданні позов не визнав та просить у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю, з мотивів, наведених у відзиві на позов.

Третя особа ОСОБА_4 та його представник адвокат Лукашов Р.С. у судове засідання не з»явилися. У письмових запереченнях на позов представник третьої особи заявив клопотання про розгляд справи у його відсутності. У задоволенні позову просить відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом 17.02.2017 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради відбувся розгляд питання про надання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За результатами голосування комісією більшістю голосів прийнято рішення про недоцільність позбавлення позивача батьківських прав та доручено службі у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради підготувати проект рішення виконавчого комітету про затвердження відповідного висновку, що підтверджується витягом з протоколу №2 засідання комісії від 17.02.2017 року.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №207 від 22.03.2017 року «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав» затверджено висновок щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який направлено до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області для розгляду по суті цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Вказаний висновок виконавчим комітетом Тернопільської міської ради як органом опіки та піклування було подано до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в якості доказу у цивільній справі №607/16396/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, за участю органу опіки та піклування Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.01.2018 року у цивільній справі №607/16396/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог- Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав стосовно малолітньої дитини ОСОБА_8 Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_5 в розмірі ј частини всіх видів її заробітку(доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання законної сили рішенням суду і до досягнення дитиною повноліття, шляхом їх перерахування на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Зобов»язано ОСОБА_4 у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду відкрити на ім»я ОСОБА_5 особистий рахунок у відділенні Державного ощадного банку України та надати його реквізити ОСОБА_3 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору та в дохід держави 704 грн. 80 коп.

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 17.05.2018 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 24.10.2018 року, вказане рішення суду в частині задоволення вимог про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог -Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України№789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією Генеральної асамблеї організації об'єднаних націй від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли існують виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У відповідності до ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм здійснення органами опіки та піклування діяльності, пов»язаної із захистом прав дитини, визначений Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов»язаної із захистом прав дитини, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 року.

Пунктом 3 зазначеного Порядку визначено, що органами опіки та піклування є районні, районні у м.Києві та м.Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківською піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківською піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у м.Києві та м.Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Рішенням Тернопільської міської ради від 26.04.2013 року №6/31/18 затверджено Положення про порядок опіки і піклування в м. Тернополі. У відповідності до п.2.1 вказаного Положення органами опіки та піклування визначаються виконавчі органи Тернопільської міської ради: виконавчий комітет; служба у справах неповнолітніх та дітей; управління соціальної політики; управління освіти і науки; управління житлово-комунального господарства, благоустрою та екології.

Відповідно до п. 2.2.1 Положення при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради діє опікунська рада та комісія з питань захисту прав дитини, які є консультативно-дорадчими органами, головним завданням яких є надання допомоги виконавчому комітету Тернопільської міської ради у здійсненні ним функцій органу опіки та піклування. Повноваження та правовий статус опікунської ради та комісії з питань захисту прав дитини визначається положенням про опікунську раду та положенням про комісію з питань захисту прав дитини, які затверджені виконавчим комітетом.

Згідно п. 3 Положення про порядок опіки і піклування в м. Тернополі до повноважень виконавчого комітету Тернопільської міської ради належить вирішення питань щодо доцільності позбавлення батьківських прав батьків стосовно дітей.

Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №267 від 25.03.2015 року утворено комісію з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради та затверджено відповідне Положення про її діяльність.

Відповідно до п.п.1,3 Положення про комісію з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради комісія є консультативно-дорадчим органом основним завданням якої є сприяння забезпеченню реалізації прав дитини на життя, охорону здоров»я, освіту, соціальний захист, сімейне виховання та всебічний розвиток.

Як встановлено судом, 17.02.2017 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради відбувся розгляд питання про надання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За результатами голосування комісією більшістю голосів прийнято рішення про недоцільність позбавлення позивача батьківських прав та доручено службі у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради підготувати проект рішення виконавчого комітету про затвердження відповідного висновку.

Разом з тим, рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №207 від 22.03.2017 року затверджено висновок щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_5

У відповідності до Положення про порядок опіки і піклування в м. Тернополі, Положення про комісію з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради комісія з питань захисту прав дитини є консультативно-дорадчим органом, головним завданням якого є надання допомоги виконавчому комітету Тернопільської міської ради у здійсненні ним функцій органу опіки та піклування. Відтак за змістом наданих повноважень, висновки комісії з питань захисту прав дитини носять виключно рекомендаційний характер та покликані сприяти виконавчому органу у вирішенні питань щодо доцільності чи недоцільності позбавлення осіб батьківських прав та не мають наперед визначеної обов»язкової сили. Виконавчий комітет міської ради за результатами розгляду підготованих комісією висновків ухвалює відповідні рішення про затвердження висновків щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав, при цьому виконавчий комітет не обмежений у праві не погодитись із висновком комісії як консультативно-дорадчого органу, якщо за результатами розгляду поданих документів прийде до переконання, що висновок комісії не відповідає фактичним обставинам справи.

Частиною 6 ст.19 СК України передбачено, що суд може не погодитись із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З наведеного слідує, що затверджений оскаржуваним рішенням виконавчого комітету висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав складається відповідачем на виконання обов»язку покладеного ч.5 ст.19 СК України, є одним із доказів при розгляді судом відповідного спору, та зважаючи на відсутність імперативного припису щодо обов»язку суду враховувати вказаний висновок при наявності передбачених ст.19 СК України підстав не має зобов»язального характеру та наперед встановленої сили та підлягає оцінці судом нарівні із іншими доказами у справі.

Також суд зазначає, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №207 від 22.03.2017 року було предметом дослідження та оцінки під час перегляду в апеляційному порядку рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.01.2018 року у цивільній справі №607/16394/14-ц і за результатами розгляду справи апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських праві відносно малолітньої дитини ОСОБА_5

Як зазначено у постанові апеляційного суду від 17.05.2018 року колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції без урахування положень ч.6 ст.19 СК України, принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року покладено в основу рішення як доказ наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4 рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №207 від 22.03.2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3, яке затверджено виконавчим комітетом без будь-якого додаткового обґрунтування й всупереч висновку спеціальної комісії, яка в складі 11 осіб за результатами голосування дійшла висновку переважною більшістю голосів про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав і рекомендувала Службі у справах дітей підготувати відповідний проект рішення(про недоцільність позбавлення батьківських прав). Разом з тим, Службою у справах дітей на затвердження виконавчому комітету передано діаметрально протилежний висновок, який в силу того, що жодним чином не спростував висновки спеціальної комісії, не можна вважати обґрунтованим, а слід визнати таким, що суперечить інтересам дитини, а тому в суду були відсутні передбачені законом підстави для того, щоб погодитись з даним висновком.

Таким чином, апеляційним судом було надано правову оцінку оскаржуваному рішенню, яка покладена в основу рішення суду апеляційної інстанції, а тому при вирішенні даного спору суд не вправі повторно надавати оцінку вказаним доказам.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною 1 ст. 82, частиною 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та несе ризики настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вище зазначене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_3 до задоволення не підлягають, оскільки виконавчий комітет Тернопільської міської ради при винесенні рішення за №207 «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав» від 22.03.2017 року, діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав для суду може слугувати виключно доказом по справі не має наперед встановленого значення та підлягає оцінюванню судом за своїм внутрішнім переконанням нарівні із іншими доказами у справі, що і було зроблено апеляційним судом Тернопільської області під час перегляду в апеляційному порядку рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.01.2018 року у цивільній справі №607/16396/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог- Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Керуючись ст.19 Конституції України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.19, 164 СК України, ст.6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією Генеральної асамблеї організації об'єднаних націй від 20.11.1959 року, ст.ст.3,9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, суд ,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до виконавчого комітету Тернопільської міської ради з участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 207 від 22.03.2017 року «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав», яким затверджено висновок щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич