Номер провадження: 22-ц/813/1111/19
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: ПАТ «УкрСиббанк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.02.2017 року, ухваленого суддею Мазун І.А.,

встановив:

14.06.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення та просив зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати йому в користуванні належним йому житловим будинком АДРЕСА_1 , та виселити ОСОБА_2 з вищезазначеного житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що йому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29.04.2013 року, укладеного між ним та ОСОБА_2 , належить на праві приватної власності 9/10 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», загальною житловою площею 86,7 кв.м. та господарських будівель та споруд: літ. «В» - літня кухня, № 2,4,5,6 - огорожа, ІІ - вимощення, розташованого на земельній ділянці площею 596 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні, документи на яку не оформлені, кадастровий номер не присвоєний; та на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29.04.2013року, укладеного між ним та ОСОБА_2 , належить на праві приватної власності 1/10 часток зазначеного житлового будинку. ОСОБА_2 являється колишнім власником будинку та зареєстрована та проживає в ньому, добровільно звільняти будинок не має наміру.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.02.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 в користуванні належним йому житловим будинком з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Також вирішено виселити ОСОБА_2 з зазначеного житлового будинку.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подав представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,в якій з посиланням на порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково посилався на те, що відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, в своїй письмовій заяві, яку було надано до суду зазначила, що спірний будинок знаходиться в її власності на теперішній час, оскільки ОСОБА_2 в судовому засіданні участі не брала, заяв до суду не надавала. Крім того вважає помилковим висновок районного суду, що іншої домовленості між позивачем та відповідачем не має, оскільки 29.04.2013 року між ОСОБА_2 та представником ОСОБА_1 було укладено письмовий договір займу, відповідно до якого виконання боргових зобов`язань забезпечувалось заставою у вигляді житлового будинку, оформленою договорами купівлі - продажу. Отже договори купівлі - продажу спірного будинку укладались в забезпечення договору займу та є за своєю правовою природою договорами займу. Представник апелянта звертає увагу на те, що після укладання зазначених правочинів, ОСОБА_2 залишилась проживати та на даний час проживає в будинку зі своєю родиною, зареєстрована за вказаною адресою, сплачує комунальні платежі та несе витрати по утриманню будинку, що свідчить про те, що фактичного наміру у покупця покупати, а у продавця продавати будинок не було. Отже між сторонами існують інші правові відносини, а саме правовідносини займу, які судом першої інстанції не встановлені, тому суд помилково застосував законодавство, що врегульовує правовідносини щодо захисту прав власності. Також ОСОБА_3 звертає увагу на те, що ОСОБА_2 є матір`ю трьох неповнолітніх дітей, однак суд першої інстанції допустив розгляд справи про виселення багатодітної матері, не прийнявши до розгляду питання щодо житлових прав неповнолітніх та не забезпечив участь компетентного органу з питань захисту прав дітей.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином.

Відповідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Суд першої інстанції, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані суду докази, прийшов до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. за реєстровим № 678, належить на праві приватної власності 9/10 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», загальною житловою площею 86,7 кв.м. та господарських будівель та споруд: літ. «В» - літня кухня, № 2,4,5,6 - огорожа, ІІ - вимощення, розташованого на земельній ділянці площею 596 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні, документи на яку не оформлені, кадастровий номер не присвоєний; та на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. за реєстровим №681, належить на праві приватної власності 1/10 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», загальною житловою площею 86,7 кв.м. та господарських будівель та споруд: літ. «В» - літня кухня, № 2,4,5,6 - огорожа, ІІ - вимощення, розташованого на земельній ділянці площею 596 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні, документи на яку не оформлені, кадастровий номер не присвоєний (а.с. 5, 12).

Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській обл. від 07.07.2016 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Право власності ОСОБА_1 на 9/10 та 1/10 часток будинку АДРЕСА_1 підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, які наявні в матеріалах справи (а.с. 6, 13).

Згідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ст.399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази мають бути належними та допустимими. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки відповідач не являється більше власником житлового будинку АДРЕСА_1 , іншої домовленості між позивачем та відповідачем не має, відповідач повинна бути не перешкоджати ОСОБА_1 в користуванні власністю, та повинна бути виселена з вищезазначеного житлового будинку. Щодо посилань відповідача на те, що вона не продавала земельну ділянку, власником якої вона є та на якій розташований спірний жилий будинок, суд зазначав, що відповідний доказів вказаному відповідач не надала.

Посилаючись на вищевикладене, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Твердження апелянта про наявність між сторонами договору займу не спростовує висновки суду про наявність договору купівлі продажу спірного будинку.

Доводи апеляційної скарги що договір купівлі-продажу спірного будинку укладались в забезпечення договору займу та є за своєю правовою природою договорами займу, спростовуються постановою Верховного Суду від 04.10.2018 року, якою рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 21.08.2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07.12.2017 року залишено без змін. Так, вказаними судовими рішеннями апелянту у визнанні спірних договорів недійсними відмовлено.

Та обставина, що після укладання вказаних правочинів, ОСОБА_2 залишилась проживати та на даний час проживає в будинку зі своєю родиною, зареєстрована за вказаною адресою, сплачує комунальні платежі та несе витрати по утриманню будинку, не свідчить про те, що фактичного наміру у покупця покупати, а у продавця продавати будинок не було, а навпаки підтверджує наявність спору та права позивача підлягають захисту у судовому порядку.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта стосовно того, що суд не забезпечив участь компетентного органу з питань захисту прав дітей, адже суд не вирішував питання щодо виселення неповнолітніх.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.02.2017 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15.07.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева