ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року

м.Харків

Справа № 643/12804/18

Провадження № 22-ц/818/2752/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 14 березня 2019 року у складі судді Букреєвої І.А. по справі № 643/12804/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спонукання до укладання договору оренди житла,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом ОСОБА_2 про спонукання до укладання договору оренди житла.

В обґрунтування позову суду зазначила , що 20 лютого 2010 року між нею та подружжям ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання. Відповідно договору вона зобов`язалась довічно доглядати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , надаючи їм довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування догляду і необхідної допомоги на суму не менш мінімального розміру пенсії щомісячно. Предметом договору довічного утримання є двокімнатна квартира житловою площею 33,1 кв.м., загальною площею 47,6 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Вважає, що обсяг її зобов`язань за договором зменшується та вона має право власності на половину квартири без будь - яких обмежень, а також на 50 % має скоротити обсяг грошових коштів, які надавались за договором довічного утримання обом співвласникам.

Відповідач бажає займати усю двокімнатну квартиру, незважаючи на її вимоги звільнити одну з кімнат та надати її для особистого користування, відмовляється і від укладання договору оренди на цю кімнату, не надає ключі від квартири.

Просить визнати її право на укладання договору оренди 1 / 2 частини квартири АДРЕСА_2 та зобов`язати ОСОБА_2 к укладанню договору найму на визначених нею умовах:

-предмет житлового найму - 1/2 частина загальною площею 62,4 кв.м. , яка складається з 2-х кімнат для проживання за адресою АДРЕСА_1 ;

розмір орендної плати на місяць складає 1500 грн. на місяць;

строк договору оренди - 3 роки; наймач вносить плату за користуванням житлом в строк, не пізніше 5- го числа кожного наступного місяця;

комунальні послуги оплачуються орендарем самостійно на підставі договорів, складених орендарем з постачальниками комунальних послуг, та рахунків відповідних організацій. орендодавець має право достроково припинити дію договору у разі невиконання наймачем обов`язків, передбачених договором;

орендодавець здійснює ремонт і утримання приміщень загального користування - під`їзди, сходові марші, дах.

Орендар зобов`язується:

використовувати приміщення, що орендуються, виключно за їхнім цільовим призначенням у відповідності до даного Договору;

утримувати орендовані приміщення в порядку, передбаченому чинними санітарними, протипожежними правилами і правилами експлуатації встановленого в приміщенні санітарно-технічного та інженерного обладнання;

своєчасно вносити орендну плату;

своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги; виконувати поточний ремонт, а також усувати пошкодження в орендованому приміщенні, що виникли з його вини;

Відповідальність за порушення цих обов язків несе орендар.

Орендар має право:

-у разі спливу дії цього договору має переважне право на укладання договору на новий строк;

-достроково припинити дію цього Договору письмово попередивши про це за три місяці;

Орендар не має права;

-передавати приміщення в суборенду;

-здійснювати перепланування та перебудову приміщення.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав. Вважає , що має право за договором довічного утримання проживати за спірною адресою без будь - яких обмежень і не бажає звільнити кімнату для позивачки. Не погоджується укладати з нею договір оренди на частину квартири.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 14 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що передане за договором довічного утримання нерухоме майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і частки у ньому не виділено, то зняття обмеження що до права власності ОСОБА_1 на частину житла порушує права іншого співвласника. Позивач обрав способом захисту своїх прав спонукання відповідача до укладання з ним договору оренду на визначених ним умовах , що суперечить вимогам закону. Зобов`язання укласти договір за рішенням може бути застосовано лише у випадках, прямо передбачених законом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Зазначає, що після смерті ОСОБА_4 у неї виникло право власності на 1/2 частину квартири, відповідно до цього вона має право володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном.

Внаслідок укладання договору довічного утримання право спільної сумісної власності на квартиру припинилось.

Спонукання до укладання договору житлового найма є не лише обов`язковим, але і невідворотним, оскільки відносини набули розвитку . ОСОБА_2 4 роки користується усією квартирою , змінив замки і не допускає її у квартиру, покладаючи обов`язок лише по сплаті усіх комунальних послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Розмір часток кожного із відчужувачів не був визначений до укладання договору довічного утримання, тому не можна достовірно визначити, що розмір частки кожного з них дорівнює 1/2.

Навіть якщо вважати, що вона має право на 1/2 частину та що квартира перебувала у спільній частковій власності і вона має право розпоряджатись часткою у праві спільної часткової власності, а не часткою у майні.

У позивачки не має такого нрава як зобов`язувати класти договір оренди. Він не зобов`язаний укладати договір оренди, оскільки такий вид договору не є обов`язковим, і на нього розповсюджується принцип диспозитивності, який передбачає свободу волевиявлення сторін шодо укладення договору.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, дослідив матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 12 лютого 2010 року між ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 з другого боку укладено договір довічного утримання за яким подружжя ОСОБА_2 передало у власність позивачці квартиру АДРЕСА_2 , взамін чого ОСОБА_7 зобов`язалась забезпечувати доглядом ОСОБА_2 та ОСОБА_5 довічно.

22 березня 2010 року право власності на квартиру зареєстрована за ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що підстав для зобов`язання укладення договору між сторонами не вбачається.

Відповідно до ст. 744, 747, 748, 334 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду).

У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов`язання набувача відповідно зменшується.

Якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

За ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Порушення, невизнання або оспорювання права особи є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

При вирішенні вимог про захист порушених прав у такий спосіб як зобов`язання в судовому порядку укласти договір, необхідно виходити з того, що згідно з частиною першою статті 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, двосторонній правочин є поєднанням волі та волевиявлення його сторін. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної спільної мети.

Стаття 16 ЦК України не встановлює такого способу захисту цивільного права чи інтересу як зобов`язання укладення договору. Можливість вимагати укладення договорів у судовому порядку законодавчо закріплюється лише в зобов`язаннях по укладенню господарських договорів, а також в інших випадках, передбачених в законі.

Для захисту прав осіб у зобов`язаннях цивільне законодавство України прямо не закріплює права суб`єктів такого зобов`язання вимагати укладення договору в судовому порядку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що після смерті одного з подружжя вона набула право власності на 1/2 частину квартири, відповідачем її право на користування майном не визнається, а тому існує необхідність врегулювання спірних відносин шляхом укладання договору оренди.

Між тим, законом передбачено можливість захисту цивільного права шляхом зобов`язання укласти договір тільки у встановлених законом випадках, до яких наявність договору довічного утримання не віднесено.

Існування спору щодо порядку користуванням майна не обумовлює необхідність сторін вступати у договірні правовідносини на підставі рішення суду.

За таких обставин підстав для спонукання відповідача укласти договір оренди не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 14 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 липня 2019 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко