Єдиний унікальний номер судової справи 487/4644/16-ц
Номер провадження 22-ц/812/779/19
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Постанова

Іменем України

13 травня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участі відповідача ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення, яке ухвалено Казанківським районним судом Миколаївської області 11 грудня 2018 року, під головуванням судді Томашевського О.О. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі F ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16 грудня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі F ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому було збільшено, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Взятий на себе обовFязок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_2 належним чином своїх договірних зобовFязань не дотримав, у звFязку із чим станом на 17 серпня 2016 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 12 566 грн. 92 коп., з яких: 6 554 грн. 89 коп. - заборгованість по основній сумі кредиту, 2 361 грн. 63 коп. - відсотки за користування кредитом, 3 376 грн. 49 коп. - нарахована пеня за прострочене зобовFязання, 950 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також 250 грн. - штраф (фіксована частина) та 586 грн. 52 коп. - штраф (процента складова).

Посилаючись на викладені обставини АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість за судовим рішенням.

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 листопада 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 566 грн. 92 коп. та 1 378 грн. судових витрат.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 червня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

Заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 жовтня 2018 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» направлено за підсудністю до Казанківського районного суду Миколаївської області.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду першої інстанції відзив, в якому проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що грошові кошти в розмірі 6 554 грн. 89 коп. у банку в кредит не брав, а всю суму разом з відсотками, які отримував, погасив в повному обсязі. Вказував, що банком не надано доказів на підтвердження позовних вимог. Крім того, просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 16 грудня 2008 року у сумі 594 грн. 16 коп., з яких: 100 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом; 227 грн. 77 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 250 грн.F штраф (фіксована частина); 16 грн. 39 коп. F штраф (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір, в розмірі 65 грн. 18 коп.

Не погодившись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати в частині відмови у стягненні сум та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що єдиним належним доказом у справі про те, що заборгованість відповідачем за кредитним договором не погашена у розмірі визначеному банком, є доданий останнім до позовної заяви розрахунок заборгованості, який суд не прийняв до уваги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Так, задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови кредитного договору, оскільки належним чином не виконував своїх зобовFязань, але банк не надав доказів зміни розміру позики та ознайомлення з ними, у звFязку з чим суд зменшив основну суму кредиту до 100 грн. Також суд вважав, що всупереч вимогам чинного цивільного законодавства банк в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку, у звFязку з чим суд зменшив цю суму, розрахувавши її з 30% на рік, оскільки така ставка діяла на час укладення між сторонами кредитного договору. Вирішуючи питання щодо стягнення неустойки (пені і штрафу), районним судом було зазначено, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором є неправильним, тому стягнув з відповідача лише суму штрафу.

Колегія суддів не в повному обсязі погоджується з такими висновками районного суду.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за F3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року F475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовFязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обовFязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовFязки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обовFязків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобовFязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовFязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовFязку.

ЗобовFязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

ЗобовFязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовFязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовFязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

ЗобовFязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовFязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобовFязання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовFязання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобовFязань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовFязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовFязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобовFязаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовFязку виконання зобовFязання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобовFязання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобовFязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовFязання внаслідок односторонньої відмови від зобовFязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

З матеріалів справи убачається, що 16 грудня 2008 року ОСОБА_2 звернувся до ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого позивач, з метою отримання банківських послуг та підписав заяву без номеру, за умовами якої отримав кредитні кошти у розмірі 100 грн. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок.

При цьому сторони узгодили проценти, належні до сплати позичальником банку, у розмірі 30% на рік (2.5% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом, та кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки (том 1 а.с.12).

13 вересня 2010 року позивач збільшив відповідачу кредитний ліміт спочатку до 900 грн. В подальшому кредитний ліміт неодноразово збільшувався: 28 вересня 2011 року його було збільшено до 2 000 грн., 07 листопада 2012 року F до 4 000 грн., 27 грудня 2012 року F до 5 000 грн., 13 вересня 2013 року F до 6 000 грн. (том 1 а.с.11, 178-189).

З доданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості слідує, що станом на 17 серпня 2016 року загальна сума заборгованості складає 12 566 грн. 92 коп., з яких: 6 554 грн. 89 коп. - заборгованість за основною сумою кредиту, 2 361 грн. 63 коп. F заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3 376 грн. 49 коп. F пеня за прострочене зобовFязання, 950 грн. F пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також 250 грн. - штраф (фіксована частина) та 586 грн. 52 коп. - штраф (процента складова).

З наведеного розрахунку заборгованості також вбачається, що процентна ставка становила: з грудня 2008 року по серпень 2014 року - 30% річних; з вересня 2014 року по березень 2015 року - 34.80% річних; з квітня 2015 року по травень 2015 року - 43.20% річних, з червня 2015 року вона коливалась з щомісячної ставки 2.5% до 3.6% (том 1 а.с.6-8,9-10).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд зазначив, що розмір позики отриманий відповідачем складає 100 грн., про що зазначено позивачем в позовній заяві. Будь-яких доказів зміни розміру позики та ознайомлення з ними відповідача, матеріали справи не містять.

Втім, як вбачається з виписки з особового рахунку позичальника та відповідно до розрахунку заборгованості, кредитний ліміт ним поповнювався, та відповідачем вносились суми на погашення кредиту. Зокрема, остання сума на погашення кредиту у розмірі 208 грн. була внесена 03 листопада 2015 року (том 1 а.с.8-9, 178-189).

Отже, аналіз наведених обставин, у сукупності з аналізом даних виписки з особового рахунку відповідача, дають підстави вважати, що відповідач уклав з банком договір кредиту, отримав по ньому грошові кошти, розмір яких в подальшому було збільшено, але в повному обсязі їх не повернув.

За такого, у порушення вимог ст.ст.263,264 ЦПК України, суд не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, не надав обґрунтованої оцінки наданим позивачем доказам, не перевірив розрахунок заборгованості, тому, з підстав передбачених п.п.1,3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід скасувати.

Ухвалюючи нове судове рішення, колегія суддів, виходить з приписів ст.ст.509,526,527 ЦК України, а також з того, що доведено позивачем факт укладення між сторонами договору кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що ніким не спростовано.

Разом з тим погодитись з розрахунком заборгованості, наданим позивачем суду першої інстанції, не можна.

Як зазначалось вище, кредитні відносини між сторонами виникли 16 грудня 2008 року. В заяві про надання кредиту відповідач зазначив, що він погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку.

З наданої копії Статуту банку вбачається, що на час укладання договору він мав назву «Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», а назву «Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» він мав з 30 квітня 2009 року (том 1 а.с.51,238-240).

До позовної заяви позивач надав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, в якому зазначена назва банку «Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (том 1 а.с.13-46).

Докази з приводу того, що відповідач ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які діяли з грудня 2008 року, у справі відсутні, в той час як посилаючись саме на пункти вищевказаних Умов, позивач обґрунтовує позовні вимоги щодо розміру відсоткової ставки, правил повідомлення про їх зміну, нарахування пені, штрафів та інше.

Відповідно до вимог Глави 71 ЦК України в редакції, яка діяла на час укладання договору між сторонами, а також виходячи з того, що відповідач не спростовував факт укладання договору та свого зобовFязання по сплаті тіла кредиту та відсотків за користування ним, ненадання позивачем доказів щодо правил підвищення відсоткової ставки за користування кредитом, колегія суддів вважає за можливе здійснити розрахунок заборгованості за тілом кредиту та по процентам за користування кредитними коштами, що утворилась станом на 17 серпня 2016 року, коли ставка по сплаті відсотків була встановлена у розмірі 30% річних, що у загальному розмірі становить 7 192 грн. 81 коп., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту складає 5 788 грн. 90 коп., заборгованість за відсотками відповідно складає 1 403 грн. 91 коп.

Зазначену заборгованість слід стягнути з відповідача на користь позивача за судовим рішенням, часткового задовольнивши позов та частково погодившись з доводами апеляційної скарги.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення пені та штрафів, слід зазначити, що вони задоволенню не підлягають, оскільки, як зазначалося вище, не надано доказів щодо можливості їх нарахування за правилами, які діяли на час укладання договору, а також доказів того, що відповідач ознайомлений з новими Правилами та Умовами банку.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав письмову заяву про застосування позовної давності (том 1 а.с.97-105).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З розрахунку заборгованості, який надано позивачем, вбачається, що останній платіж за договором позичальником було сплачено у листопаді 2015 року (протилежного не встановлено), а з позовом до суду банк звернувся у вересні 2016 року, тому загальний строк позовної давності позивач не пропустив.

Оскільки апеляційним судом ухвалюється нове рішення, відповідно до приписів ч.13 ст.141 ЦПК України, ним вирішується питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи дане питання, колегія суддів виходить з положень п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України та покладає на відповідача витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені на 57.24% (7 192.81 х 100 : 12 566.92).

З сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1 378 грн. (перша інстанція, том 1 а.с.1) та 2 067 грн. (апеляційна інстанція, том 1 а.с.236) відповідачем підлягає поверненню 57.24% від загальної суми судового збору (3 445 грн.), тобто 1 971 (одна тисяча девFятсот сімдесят одна) грн. 92 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» F задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2018 року F скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором F задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 7 192 (сім тисяч сто девFяносто дві) грн. 81 коп. заборгованості за основною сумою кредиту та процентами за користування кредитними коштами, а саме: 5 788 грн. 90 коп. - заборгованість за основною сумою кредиту, 1 403 грн. 91 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, яка виникла за кредитним договором, укладеним 16 грудня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2.

В іншій частині в задоволенні позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1 971 (одна тисяча девFятсот сімдесят одна) грн. 92 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_3

Повний текст судового рішення

складено 15 травня 2019 року