Справа F 488/3103/17
Провадження F 22-ц/812/883/19
Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 травня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Локтіонової О.В.

при секретарі судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі позивача - ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3Д,

відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження,-

апеляційну скаргу

ОСОБА_4

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2019 року, ухваленого у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Лазаревою Г.М., вступна та резолютивна частини проголошені цього ж дня, дата складання повного тексту відсутня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,-

В С Т А Н О В И В

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що з 22 липня 2006 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2017 року. Від даного шлюбу 27 листопада 2008 року у них народився син ОСОБА_5.

За період шлюбних відносин, 06 вересня 2011 року ними було придбано земельну ділянку площею 1000 кв.м. за F 1 «л», що розташована в м. Миколаєві по вул. Новобудівній. Восени того ж року на даній земельній ділянці ними розпочато будівельні роботи, які у грудні 2012 року закінчилися та відповідачем було подано до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області декларацію про готовність об'єкта до експлуатації будівництва житлового будинку з мансардою за цією адресою.

Відповідно до декларації дане будівництво вважається закінченим та готовим до експлуатації. Вказувала, що роботи з будівництва проводились за сумісні кошти, проте її внесок був набагато більшим, оскільки з 2000 по 2010 рік вона займалась підприємницькою діяльністю. Крім того, зазначала, що нею було продано належну їй земельну ділянку по вул. Новобудівній, 1-Н в м. Миколаєві, частку у статутному капіталі ТОВ "Кордон" та її родичами повернуто борги, всі кошти пішли на здійснення спірного будівництва. Також зазначила, що у 2012 році ОСОБА_4 потрапив у ДТП та йому було встановлено інвалідність, в зв'язку з чим, протягом 2012-2013 років не мав можливості працювати, потребував стороннього догляду. Позивач також вказувала, що відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання їхньої спільної дитини.

На теперішній час відповідач не зареєстрував право власності на цей обFєкт будівництва, чим порушуються її права.

Враховуючи вищевикладене та уточнивши позовні вимоги, остаточно просила визнати спільною сумісною власністю: обFєкт незавершеного будівництва та земельну ділянку площею 1000 кв. з кадастровим номером 0:07:002:0012 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою м. Миколаїв, вул. Новобудівній,F1 «л», визнати за нею права власності на 3/4 частини даного об'єкту незавершеного будівництва та Ѕ частину земельної ділянки.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2019 року позов задоволено в повному обсязі. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач подав на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно зFясовано обставини, що мають значення по справі, просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилається на обґрунтованість, обFєктивність оскаржуваного рішення суду першої інстанції та просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення залишити без змін.

У суді апеляційної інстанції відповідач підтримав апеляційну скаргу та просив про її задоволення.

Позивача та її представник не визнали апеляційну скаргу просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які зFявилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст.12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено, що 22 липня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2017 року розірвано (а.с.5,79). Від шлюбу 27 листопада 2008 року у них народився син - ОСОБА_5 (а.с.9).

За договором купівлі - продажу від 06 вересня 2011 року під час шлюбу сторін на імFя відповідача ОСОБА_4 була придбана земельна ділянка площею 1000 кв.м., що розташована в м. Миколаєві, по вул. Новобудівній, F1 «л», за 11955 грн.( а.с.64).

Відповідно до звіту експертної оцінки вартість спірної земельної ділянки на 26 липня 2017 року становить 55 400 грн.( а.с.105-113).

Починаючи з грудня 2011 року на цій земельній ділянки сторони почали будувати житловий будинок.

Відповідно до Декларації про готовність обFєкта до експлуатації від 08 січня 2013 року на вищезазначеній земельній ділянці 12 грудня 2011 року розпочато та 21 грудня 2012 року закінчено будівництво житлового будинку з мансардою загальною площею 246.9 кв.,м. будівництво спірного будинку вважається закінченим та він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, однак його не прийнято до експлуатації та не оформлено право власності на нього, що сторонами не заперечується.

За положеннями ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, хвороба, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку(доходу).

Тлумачення ст.60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За приписами ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (ч.1 ст.181, п.6 ч.1 ст.346, ст.ст.350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (ст.331), «об'єкт будівництва» (ст.ст. 876, 877, 879,881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно реконструювали будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений(реконструйований) за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такі правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі F 6-2710цс 15 та від 07 вересня 2016 року у справі F 6-47цс16.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

На підставі вказаного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється; позивач позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна.

Законом передбачено право співвласників на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, і на поділ майна, що є у спільній сумісній власності (ст.ст. 370, 372 ЦК, ст.ст. 69 - 71 СК).

Винятком є положення ч.ч.2 та 3 ст.70 СК України, якими передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Позивач в якості підстав для відступлення від засад рівності часток майна подружжя та визнання за нею права власності 3/4 частини спільного сумісного майна зазначала, що її внесок у будівництво був набагато більший, оскільки вона з 2000-2010 рік займалася підприємницькою діяльністю, для здійснення будівництва, нею продано належне їй майно, а саме: земельну ділянку у вересні 2014 році, власну фірму ТОВ «Кордон» у вересня 2016 року, їй було повернуто борги ріднею у серпні 2006 році та у грудні 2013 року. В якості ще однієї підстави для такого відступлення позивач вказує на те, що на її утриманні знаходиться спільна дитина, відповідач ухиляється від сплати аліментів на її утримання та на теперішній час існує заборгованість.

З врахуванням наведених обставин, суд першої інстанції вважав за можливе відступити від рівності часток у спільному майні подружжя та визнав за позивачем права власності на ѕ частки спірного обFєкту незавершеного будівництва.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновок суду оскільки позивачем не доведено обставин, які є підставою для збільшення її частки при поділі спільного майна подружжя.

Так, суд першої інстанції збільшуючи позивачу частку при поділі спірного будинку виходив з того, що відповідно до копії договору купівлі-продажу від 17 вересня 2014 року ОСОБА_2 здійснила продаж належної їй з 2012 р. земельної ділянки за адресою : м. Миколаїв, вул. Новобудівна, 1"н", оціночною вартістю 55037,50 грн., а 30 серпня 2016 року продала належну їй частку у статутному капіталі ТОВ "Кордон", за 16500 грн.

Проте, як зазначалось позивачкою в позовній заяві та вбачається з Декларації про готовність обFєкта до експлуатації основні роботи по будівництву були завершені у грудні 2012 року, тобто до продажу позивачкою належного їй майна.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що право власності на вищезазначену земельну ділянку набуто позивачкою на підставі договору купівлі-продажу, 23 лютого 2012 року, тобто в період шлюбних відносин, а отже було спільним майном подружжя (а.с.24).

З наданих довідок, про подані декларації про майновий стан та доходи ОСОБА_2 вбачається, що за період 2002-2003 рр. та 2007-2010 рр. мала доходи сума яких становить 167 865 грн., що не є значною часткою у спірному будівництві інвентаризаційна вартість якого становить 1285970 грн.

Більш того, позивачем не надано належних доказів того, що кошти від продажу 10 серпня 2006 року належної їй земельної ділянки, 11 грудня 2013 року земельної ділянки її матері та брата, було витрачено саме на будівництво спірного обFєкту.

Тимчасова непрацездатність відповідача, в звFязку травмою руки у 2012-2013 роки, також не є тією обставиною, яка б впливала на наявність підстав для відступлення від рівності часток сторін.

Заборгованість по сплаті аліментів на користь позивача не є безумовною підставою для збільшення її частини у спільній сумісній власності. Крім того, сума заборгованості не є співмірною з інвентаризаційною вартістю ј частини спірного будинку.

Як пояснив у суді апеляційної інстанції відповідач, про що не заперечувала і позивач, на теперішній час із його заробітної плати утримуються аліменти у розмірі Ѕ частки, з врахуванням щомісячного платежу та сум на погашення заборгованості.

Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини як джерело права в національній правовій системі, в тому числі щодо критеріїв Європейського Суду про виконання сторонами покладеного на них обов'язку (тягаря) доведення, колегія суддів звертає увагу на наступне.

У своїх рішеннях (кримінальних та і некримінальних, що стосуються цивільних прав і обов'язків) Європейський Суд неодноразово підкреслював, що при оцінці доказів Європейський Суд застосовує стандарт доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із співіснування досить сильних, ясних і взаємоузгоджених висновків з наявних фактів або схожих неспростованих фактичних презумпцій (рішення у справах Зубайраєв проти Росії від 10.01.2008 року, п.71; Гриненко проти України від 15.02.2012 року, п.55; Плахтєєв та Плахтєєва проти України від 12.03.2009 року, п.62).

Оцінюючи можливість внесення позивачкою більшої частини грошових коштів на будівництво спірного будинку, суд має бути впевнений «поза розумним сумнівом» в його достовірності. Якщо факт викликав сумнів щодо достовірності, він не може вважатися встановленим і покладеним в основу рішення.

Тому, позиція позивачки щодо внесення нею більшої частини грошових коштів без належного її підтвердження, колегією суддів до уваги не приймається.

Матеріали справи не дають можливості колегії суддів «поза розумним сумнівом» зробити висновок, що будівництво спірного будинку здійснювались за особисті кошти позивачки.

Розглядаючи це питання в контексті оцінки доказів за принципом «внутрішнього переконання», відповідно до ст. 89 ЦПК України, що, на, думку колегії суддів, наближається до стандарту доведення «поза розумним сумнівом», факт будівництва спірного будинку за особисті кошти ОСОБА_2 оцінюється судом з точки зору допустимості засобів доказування, належності та достовірності такого доказу.

За такого в силу вимог п.2 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в цій частині слід змінити, визнавши за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку обFєкту незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці площею 1000 кв.м., за F1 «л» в м. Миколаєві, по вул. Новобудівній, кадастровий номер 0:07:002:0012.

Відповідачу ОСОБА_4до шлюбу належала однокімнатна квартира F34 за адресою м. Миколаїв, вул. Дзержинського,51( а.с.62).

09 вересня 2011 року відповідач продав квартиру за 36 157 грн., що підтверджується змістом договору купівлі- продажу квартири від цієї дати ( а.с.66).

В апеляційній скарзі відповідач зазначає щодо неналежності спірної земельної ділянки, кадастровий номер 481013660:07:002:0012 до спільного майна подружжя, оскільки її було придбано відповідачем за кошти від відчуження його власної квартири F АДРЕСА_1, яку ним придбано до укладення шлюбних відносин. Однак такі доводи спростовуються матеріалами справи.

З наявного договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вбачається, що укладення даного правочину відбулося 09 вересня 2011 року (а.с. 66), тобто після придбання відповідачем спірної земельної ділянки, яке відбулося 06 вересня 2011 року (а.с.64). Доказів того, що отримані ним за договором про передачу авансу від 29 серпня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кошти було використано на придбання спірної земельної ділянки за умови отримання їх від однієї особи та продажу іншій, не може бути достовірним доказом придбання ним за його особисті кошти від реалізації квартири та не можна вважати це майно його особистою власністю.

За такого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, і з врахуванням вимог ч.1 ст.70 СК України визнав їх частки рівними по 1/2, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що будівництво спірного будинку здійснювалось за кошти третьої особи, яку відповідач просив залучити до участі у справі, матеріалами справи не підтверджуються, а тому колегією суддів до уваги не беруться. Крім того з Декларації про готовність обFєкта до експлуатації вбачається, що замовником будівництва житлового будинку з мансардою по вул. Новобудівній, 1-Л в м. Миколаєві, є ОСОБА_4 та відповідно до п.4 Декларації будівництво здійснювалося власними силами (а.с.16-18).

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача коштів на здійснення будівництва, як підставу для відмови у визнанні за нею права спільної сумісної власності подружжя у незавершеному будівництві, оскільки відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції при відкритті провадження не звернув уваги на наявність в Очаківському міськрайонному суді Миколаївської області цивільної справи щодо того ж предмету позову та за участю тих же учасників.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що дійсно у провадження вищевказаного суду першої інстанції з червня 2017 року перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. 20 липня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, в якому просила про визнання спірного незавершеного будівництва спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на Ѕ частину. Дані позови обFєднано в одне провадження.

Із заявою про залишення вимог зустрічного позову без розгляду позивач звернулась до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області 29 серпня 2017 року.

А з даним позовом до Корабельного районного суду м. Миколаєва ОСОБА_2 звернулась 30 серпня 2017 року, який своєю ухвалою від цієї ж дати відкрив провадження у справі і призначено до розгляду на 06 листопада 2017 року( а.с.45). Із змісту позовної заяви не вбачається, що іншим судом розглядається спір між цими з сторонами з приводу цього предмету та з тих же підстав. За такого, у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у відкритті провадження у даній справі відповідно до п.3 ч.1 ст.122 ЦПК України, 2004 р.

В звFязку з хворобою судді розгляд справи відкладено на 18 січня 2018 року, а потім на 21 березня 2018 року.

Ухвалу про залишення позовних вимог без розгляду за заявою ОСОБА_2 від 29 серпня 2017 року постановлено Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області 27 листопада 2017 року (а.с 207).

Оскаржуване рішення ухвалено Корабельним районним судом м. Миколаєва 18 лютого 2019 року.

Окрім цього слід зазначити, що цивільний процесуальний кодекс України не покладає на суд обовFязку перевіряти існування спорів між тими ж сторонами з тих же підстав та з того ж предмету у інших судах України.

ОбовFязок підтверджувати, те, що не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим же самим предметом та з тих же самих підстав, покладено на позивача за приписами п.10 ч.2 ст.175 ЦПК України, яка набула чинності з 15 грудня 2017 року.

За такого, колегія суддів не вбачає порушень суду першої інстанції норм процесуального закону на час відкриття провадження у цій справі .

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ст. 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених ст.ст. 375, 383 ЦПК України.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Саме виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено не у повній відповідності з виписаним вище, а тому в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на частину обFєкту незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці площею 1000 кв.м., за F1 «л» в м. Миколаєві, по вул. Новобудівній, кадастровий номер 0:07:002:0012 слід змінити зменшивши розмір частки з ѕ часток до Ѕ частки, а в іншій частині рішення суду залишити без змін, задовольнивши апеляційну скаргу ОСОБА_4 частково.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374,376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2019 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на обFєкт незавершеного будівництва змінити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку обFєкту незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці площею 1000 кв.м., за F1 «л» в м. Миколаєві, по вул. Новобудівній, кадастровий номер 0:07:002:0012.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.Б. Кушнірова

ОСОБА_9 Повний текст постанови складено 15 травня 2019 року.