КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9358/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 12 квітня 2019 року у складі судді Макаренко І.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Грапенюк Семени Семенівни про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 , Грапенюк С.С. про визнання правочину недійсним.

Зазначала, що у провадженні Апеляційного суду Київської області перебувала справа №372/2028/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування. Представником ОСОБА_2 у вказаній справі був адвокат Грапенюк С.С., що діяв на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 23 квітня 2018 року, який був укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Грапенюк С.С., ордер серії КС №003365 від 25 квітня 2018 року.

Посилаючись на те, що під час судового розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_2 страждає на психічний розлад з 2012 року, який впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, разом з тим ОСОБА_2 та адвокат Грапенюк С.С., всупереч психічним розладам ОСОБА_2 , уклали договір про надання правової допомоги, позивач просила : визнати недійсним договір про надання правової допомоги б/н від 23 квітня 2018 року, укладений між адвокатом Грапенюк С.С., що діє на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія №5066/10, видане КДКА Київської області від 13 вересня 2012 року, і ОСОБА_2. та ордер серії КС №003365 від 25 квітня 2018 року, що виданий ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 23 квітня 2018 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної оцінки факту визнання відповідачами по справі наявності у ОСОБА_2 психічного розладу, який впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними, психічного розладу, який діагностований ще у 2012 році, а також можливості особи, яка страждає на психічний розлад, що впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними, вільно укладати правочини на рівні з психічно здоровими особами та можливі наслідки таких правових висновків для інших учасників цивільних відносин.

Скаржником також вказано на те, що районним судом помилково віднесено дану цивільну справу до категорії малозначних, що також призвело до не отримання позивачем вчасно копії відзиву Грапенюк С.С. та позбавило скаржника права на надання відповіді на відзив. При цьому, позивач зазначає, що відзив Грапенюк С.С. є таким, який поданий з пропущенням строків та порушує принцип змагальності сторін, закріплений у ст. 12 ЦПК України.

Посилаючись на вказане та те, що ОСОБА_1 позбавлена можливості звернутися у суд із заявою про обмеження чи позбавлення цивільної дієздатності ОСОБА_2 , а в результаті представництва інтересів ОСОБА_2 , в тому числі адвокатом Грапенюк С.С., за результатами розгляду цивільної справи №372/2028/16-ц ОСОБА_1 було позбавлено права власності на належне їй майно, з метою захисту своїх законних прав та інтересів, позивач просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу, Грапенюк С.С. , яка діяла в своїх інтересах та як представник ОСОБА_2 , та просила апеляційну скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, між адвокатом Грапенюк С.С., що діє на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія № 5066/10, видане КДКА Київської області від 13 вересня 2012 року, і ОСОБА_2 було укладено договір про надання правової допомоги б/н від 23 квітня 2018 року під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В., про визнання недійсними договорів дарування та визнання права власності на майно (а.с.50,51).

На підставі договору про надання правової допомоги б/н від 23 квітня 2018 року ОСОБА_2 було видано ордер серія КС № 003365 від 25 квітня 2018 року для представництва її інтересів у Апеляційному суді Київської області (а.с.11).

Встановлено, що у провадженні Обухівського районного суду Київської області, Апеляційного суду Київської області, а потім і в провадженні Київського апеляційного суду, перебувала цивільна справа №372/2028/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В., про визнання недійсними договорів дарування та визнання права власності на майно (а.с.12-16).

Встановлено, що в межах розгляду даної цивільної справи призначалися судово-психіатричні експертизи.

Так, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 5 від 9 лютого 2017 року Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, складеного на виконання ухвали Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року про призначення судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_2 під час укладання оспорюваних правочинів 31 липня 2013 року виявляла ознаки тяжкого психічного розладу, що при співставленні з діагностичними стандартами та діючого в Україні Міжнародною класифікацією психічних і поведінкових розладів 10-го перегляду (МКХ-10) відповідає діагнозу: «Рекурентний депресивний розлад. Поточний депресивний епізод з психотичними симптомами» (Г 33.3). За своїм психічним станом ОСОБА_2 під час підписання правочинів від 31 липня 2013 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_2 страждає на психічний розлад «Рекурентний депресивний розлад». ОСОБА_2 на момент підписання договорів дарування 31 липня 2013 року житлового будинку та земельної ділянки страждала на психічне захворювання «Рекурентний депресивний розлад. Поточний депресивний епізод з психотичними симптомами». ОСОБА_2 на момент підписання 31 липня 2013 року договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (а.с.18-25).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року, за клопотанням ОСОБА_1 було призначено повторну судово-психіатричну експертизу.

За результатом проведення зазначеної експертизи було складено висновок судово-психіатричного експерта № 681 від 18 жовтня 2018 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, згідно якого ОСОБА_2 станом 31 липня 2013 року страждала психічним розладом у вигляді Рекурентного депресивного розладу, поточний епізод важкий з психотичними симптомами (Б 33.3). Рекурентний депресивний розлад, згідно з медичною документацією під експертної, був діагностований у неї у листопаді 2012 року. ОСОБА_2 за своїм психічним станом на момент укладення договорів дарування від 31 липня 2013 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (а.с.150-163).

Як убачається з матеріалів справи, при проведенні судової-психіатричної експертизи в межах розгляду цивільної справи № 372/2028/16-ц експерту не ставилося питання чи могла ОСОБА_2 на момент підписання договору про надання правової допомоги б/н від 23 квітня 2018 року усвідомлювати значення своїх дій, що унеможливлює суд встановити дійсні обставини при укладенні такого договору.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що позивач у справі не є стороною укладеного договору про надання правової допомоги, а тому позбавлена можливості оспорювати дійсність такого договору, при цьому, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Грапенюк С.С. договір про надання правової допомоги не впливає на права та законні інтереси позивача у справі та жодним чином не порушує майнові чи немайнові права позивача.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Твердження апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки факту визнання відповідачами по справі наявності у ОСОБА_2 психічного розладу, який впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними, психічного розладу, який діагностований ще у 2012 році, а також можливості особи, яка страждає на психічний розлад, що впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними, вільно укладати правочини на рівні з психічно здоровими особами та можливі наслідки таких правових висновків для інших учасників цивільних відносин, колегія суддів визнає такими, що не спростовують висновків суду щодо відсутності правових підстав до задоволення позову.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є не додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього ж Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно з ч. 2 ст. 236 цього ж Кодексу правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, при цьому необхідно враховувати умови фактичного стану, які не дозволяють фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину.

Для визнання правочину таким, що має дефекти волі і волевиявлення, а врешті є недійсним, суду необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: що особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати своїми діями.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи у такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 2/2218/7166/11.

Отже, посилання ОСОБА_1 на висновки судово-психіатричних експертиз як на докази існування дефекту волі на момент укладання договору правової допомоги між ОСОБА_2 та Грапенюк С.С. є необґрунтованим, у зв`язку з тим, що дані експертизи встановлювали можливість ОСОБА_2 усвідомлювати та керувати своїми діями на конкретно на визначену дату, а саме 31 липня 2013 року, при тому, що договір про надання правової допомоги б/н було укладено 23 квітня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 була позбавлена можливості звернутися у суд із заявою про обмеження чи позбавлення цивільної дієздатності ОСОБА_2 , а в результаті представництва інтересів ОСОБА_2 , в тому числі адвокатом Грапенюк С.С., за результатами розгляду цивільної справи №372/2028/16-ц ОСОБА_1 було позбавлено права власності на належне їй майно, з метою захисту своїх законних прав та інтересів, колегія суддів визнає такими, що не можуть бути предметом судового розгляду в рамках даної цивільної справи та не вказують на наявність правових підстав до визнання недійсним договір про надання правової допомоги б/н від 23 квітня 2018 року.

Відповідно до статті 215 ЦК Українивимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Проте ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваного правочину порушень її прав.

Відповідно до справи, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання правочину недійсним за відсутності відповідної правової підстави та за відсутності порушення її прав, тому посилання апеляційної скарги на справу «Штукатуров проти Росії» (Shtukaturov v. Russia) є також безпідставними, адже в основі цієї справи лежало саме питання визнання громадянина Штукатурова недієздатним, а не визнання правочинів за його участі недійсними.

ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору та не надала суду доказів про те, які саме її цивільні права або інтереси порушені укладенням договору про надання правової допомоги, що є процесуальним обов`язком сторони (статті 12, 76,81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: