справа №619/728/19
провадження №2/619/586/19
Рішення

іменем України

11 липня 2019 року

м.Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Носачової І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу №619/728/19

ім`я (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

вимоги позивача: про визнання заповіту нікчемним.

представник позивача: ОСОБА_3 .

представник відповідач: ОСОБА_4 .

Стислий виклад позиції позивача за заперечень відповідача.

18.02.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати нікчемним заповіт, виданий від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений секретарем Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_10 15 жовтня 2002 року за реєстровим номером 197. В обґрунтування позову зазначено, що вона являється племінницею померлої ОСОБА_5 та у зв`язку з цим, спадкоємицею за законом. На протязі останніх 15 років вони проживали разом, оскільки тітка хворіла, останні роки була прикутою до ліжка, та потребувала сторонньої допомоги, вони жили разом, вели спільне господарство та бюджет. Будь-яких інших близьких родичів тітка не мала. Поховання тітки вона здійснювала особисто та здійснювала догляд за будинком після її смерті. У лютому місяці 2017 року спадковий житловий будинок зайняв ОСОБА_2 та почав здавати його в оренду, зазначивши, що на його ім`я мається заповіт, складений в 2002 році та посвідчений секретарем Русько-Лозівської сільської ради ОСОБА_10 Згідно відповіді архівного відділу рішення про надання повноважень секретарю Русько-Лозівської сільської ради ОСОБА_10 вчиняти нотаріальні дії в 2002 році не виявлено. Зазначене є підставою для визнання заповіту нікчемним згідно ч.1 ст.1257 ЦК України, у зв`язку з тим, що заповіт складений особою, яка не мала на це право.

У судовому засіданні позивач та представник позовні вимоги підтримали та про обставини пояснили, як зазначено вище.

Відповідно до ст.178 ЦПК України 26.03.2019 представником відповідача надано відзив, згідно змісту якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що обов`язковість прийняття рішення щороку. В тому числі в 2002 році, щодо надання повноважень секретарю сільської ради не передбачено. Після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 . У заповіті помилково зазначено прізвище « ОСОБА_2 », замість « ОСОБА_2 ».

У судовому засіданні відповідач та представник позовні вимоги не визнали у повному обсязі, щодо заперечень пояснили, що позивачем не доведено, що не існує рішення виконавчого комітету Русько-Лозівської сільської ради щодо надання повноважень секретарю на вчинення нотаріальних дій. Станом на 2002 рік секретар мала право на вчинення таких дій, оскільки інших осіб, які б могли вчиняти нотаріальні дій у с. Руська Лозова не було. Крім того, просили застосувати позовну давність, указавши на те, що позивач про наявність заповіту була обізнана з 2014 року, про що зазначено в рішенні Дергачівського районного суду Харківської області від 06.03.2017.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 28.02.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.03.2019, яке відкладено на 22.04.2019 у зв`язку з неявкою позивача та її представника, на 20.05.2019 за клопотанням позивача у зв`язку з зайнятістю її представника - адвоката Плугатирьової Н.В. при розгляді іншої справи, на 10.06.2019 за клопотанням представника відповідача - адвоката Мироненка С.С. у зв`язку з зайнятістю у іншій справі.

Ухвалою суду від 10.06.2019 закрито підготовче провадження та справу призначено для розгляду по суті на 01.07.2019.

01.07.2019 у судовому засіданні оголошена перерва до 12.07.2019 у зв`язку неможливістю явки у судове засідання свідка ОСОБА_10 .

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Судом установлено, що 15.10.2002 секретарем виконкому Русько-Лозівської сільської ради ОСОБА_10 посвідчено заповіт від імені ОСОБА_5 на все майно на ім`я ОСОБА_2 (а.с.25).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що мається копія свідоцтва про смерть (а.с.39).

Між сторонами виник спір щодо складеного та посвідченого ОСОБА_5 заповіту, позивач являється спадкоємцем другої черги за правом представлення, відповідно до ст.1262, ч.3 ст.1266 ЦК України, і спадщину прийняла шляхом звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини 28.10.2014, що встановлено рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06.03.2017 по справі №619/4151/16-ц, яке набрало законної сили (а.с.79-84).

Оскільки правовідносини виникли під час дії Цивільного Кодексу 1963 року, то згідно з п.4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 року, необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року.

Згідно ч.1 ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ст.541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Як передбачено п.1 ч.2 ст.37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти.

Згідно пункту 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, (чинної на час посвідчення заповіту) у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів у відповідності до статті 37 Закону України «Про нотаріат» мають право посвідчувати заповіти.

Відповідно до пункту 2 зазначеної Інструкції нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Крім того, стаття 1251 ЦК України передбачає, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно із статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон), сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до п.п.5 п.«б» ч.1 ст.38 Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану.

Права, обов`язки та повноваження секретаря сільської ради, який є посадовою особою органу місцевого самоврядування, визначені статтею 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», де в п.9 ч.3 зазначено, що секретар сільської ради вирішує за дорученням сільського голови або відповідної ради інші питання, пов`язані з діяльністю ради та її органів.

Відповідно до ч.1 ст.51 Закону виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень.

За нормою ч.1 ст.52 Закону виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

Частиною 6 ст.59 цього Закону встановлено, що виконавчий комітет сільської ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Як передбачено ч.4 ст.50 Закону секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради.

Згідно розпорядження №4 голови Русько-Лозівської сільської ради від 01.03.1996 ОСОБА_10 призначена виконуючою обов`язки секретаря виконкому з 01.03.1996 (а.с.189).

Враховуючи вищевикладені вимоги Закону одночасне здійснення повноважень секретаря виконавчого комітету відповідної ради та секретаря сільської ради можливе лише за рішенням ради, а не розпорядженням сільського голови.

Рішенням І сесії Русько-Лозівської сільської ради ХХІV скликання від 12 квітня 2002 року ОСОБА_10 обрано секретарем сільської ради (а.с.191), створено виконавчий комітет сільської ради в кількості 9 осіб, у склад якого увійшла ОСОБА_10 - секретар сільської ради - секретар виконкому (а.с.209-210).

Як передбачено ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом не приймається до уваги посадова інструкція секретаря сільського голови Русько-Лозівської сільської ради ОСОБА_10, затверджена сільським головою ОСОБА_11 , оскільки він був головою Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області у період з 26.03.2006 по 31.10.2010, тобто у період, який не відноситься до спірних правовідносин (а.с.140).

З листа Архівного відділу Дергачівської РДА Харківської області від 21.01.2019 вих. №01-50/02 убачається, що за 2002 рік рішення «Про надання повноважень секретарю Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_10 вчиняти нотаріальні дії» за 2002 рік не виявлено (а.с.194).

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що з 1994 по 2010 роки вона працювала секретарем Русько-Лозівської сільської ради та одночасно виконувала обов`язки секретаря виконкому та в 2002 році посвідчувала за повіт від імені ОСОБА_5 . Рішення про надання особисто їй повноважень на вчинення нотаріальних дій ніколи не існувало і виконкомом ради не приймалося, свої обов`язки щодо покладення на неї обов`язків по вчиненню нотаріальних дій виконувала згідно посадової інструкції.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Отже, суд вважає, що оспорюваний заповіт складено без дотримання вимог щодо його посвідчення, він є нікчемним, так як ОСОБА_10 не була уповноважена рішенням виконавчого комітету на здійснення нотаріальних дій, як це передбачено пунктом 2 частини другої розділу 1 «Загальні положення» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, оскільки виключно виконавчий комітет Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповітів, хоча судом установлено, що станом на жовтень 2002 року (дата посвідчення спірного заповіту), у Русько-Лозівській сільській раді був створений виконавчий комітет ради.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Так, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06.03.2017, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21.06.2017 та постановою Верховного Суду від 03.07.2019, встановлено, що під час звернення ОСОБА_1 до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини 28.10.2014 їй було повідомлено про наявність заповіту на ім`я відповідача та відмовлено у оформленні спадкових прав за відсутності відмови ОСОБА_2 від спадщини за заповітом.

Враховуючи зазначене, а також той факт, що суд дійшов висновку про обізнаність ОСОБА_1 про наявність заповіту на ім`я відповідача з 2014 року, а з позивач звернулася до суду із позовом лише у лютому 2019 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, у зв`язку з чим, наявні підстави для відмови у позові.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою суду від 28.02.2019 позивачу відстрочено сплату судового збору за подання позовної заяви, до ухвалення судового рішення у справі.

Враховуючи, що у позові відмовляється, судовий збір в розмірі підлягає стягненню з позивача в розмірі 768,40грн.

Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 768,40грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Відповідно до п.п.15.5 п.15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи Харківському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Дергачівський районний суд Харківської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення.

Повне найменування (ім`я) сторін:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя І. М. Нечипоренко