ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3192/19 Справа № 199/1787/18 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства Дніпропетровський тепловозоремонтний завод про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2018 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства Дніпропетровський тепловозоремонтний завод про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства Дніпропетровський тепловозоремонтний завод про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року у справі №199/1787/18 скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відзиві ПАТ Дніпропетровський тепловозоремонтний завод на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді майстра ремонтно-гарнітурної дільниці ПрАТ«Дніпропетровський тепловозоремонтний завод», з 18.07.2011 року був переведений старшим майстром ремонтно-гарнітурної дільниці, з 03.09.2012 року переведений заступником начальника відділу матеріально-технічного постачання підприємства. З 03.09.2014 року позивач працював на посаді начальника матеріально-технічного постачання , відповідно до наказу № 1870к від 02.04.2014 року.

21 лютого 2018 року та повторно 22 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до відповідача, в якій він просив звільнити його за власним бажанням, заява про звільнення написана на ім`я голови правління ПрАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» ОСОБА_2 .

Наказом № 146к від 22.02.2018 року ПрАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод», позивач був звільнений з посади за власним бажанням за ч.1 ст. 38 КЗпП України, згідно заяви від 22.02.2018 року. В наказі про звільнення позивач зазначив, що з наказом не погоджується, заява на звільнення написана під тиском голови правління ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган за два тижні. Якщо після закінчення цього строку працівник не залишив роботу і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за раніше поданою заявою. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Частиною 1 ст. 39 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноваженого ним органу письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або повноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Таким чином позивач, скориставшись своїм правом, відповідно до вимог ч. 1 ст. 38 КЗпП України, написанням заяви про звільнення виявив бажання розірвати трудовий договір з відповідачем, а обставин написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням під тиском ОСОБА_2 позивачем, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не доведено.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Твердження позивача, про те, що керівництво примусило його подати заяву про звільнення є голослівним, перевірити дане твердження не вбачається можливим за відсутності доказів на підтвердження такого факту, а відтак вказані доводи є безпідставними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що дії позивача свідчать про його бажання звільнитися з роботи в день подання заяви.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції взагалі не досліджено його заяву про звільнення та підстави звільнення, які зазначені в заяві, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи на аркуші справи 84 знаходиться копія заяви про звільнення від ОСОБА_3 з якої вбачається, що ОСОБА_1 просив звільнити його за власним бажанням саме з 22.02.2018 року, інші написи або позначення у заяві відсутні.

Крім того, при ознайомленні ОСОБА_1 з наказом №146к від 22.02.2018 року про звільнення його з посади начальника відділу матеріально-технічного постачання ПрАТ ДТРЗ за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України ним був зроблений наступний запис в даному наказі: С приказом не согласен, заявление написано мной под давлением председателя ОСОБА_4 И.В. ... (а.с. 109).

Враховуючи такий запис, з метою встановлення об`єктивності твердження ОСОБА_1 щодо наявності тиску на нього при написанні заяви було складено Акт про встановлення об`єктивних причин незгоди працівника з наказом про звільнення за власним бажанням, що 22.02.2018 року був складений та підписаний членами правління товариства, начальниками відділу зовнішньої кооперації, юридичного відділу та відділу кадрів та головою профспілкового комітету ПрАТ ДТРЗ.

З вказаного Акту від 22.02.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 надано пояснення та зазначено, що 21.02.2018 року у кабінеті голови правління ПрАТ ДТРЗ ОСОБА_2 , під психологічним тиском керівника (виражалося, на думку ОСОБА_1 , в погрозі звільнити його по статті в разі ненаписання заяви про звільнення за власним бажанням), ним написана заява про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 22.02.2018 року. Наступного дня, зі слів ОСОБА_1 , не дочекавшись реакції керівника на першу заяву, він власноруч написав другу заяву про звільнення за власним бажанням з 22.02.2018 року, яку зареєстрував як вхідну кореспонденцію у відповідному журналі ПрАТ ДТРЗ.

На уточнюючі запитання члена правління ОСОБА_5 до ОСОБА_1 щодо з`ясування всіх причин та обставин, які послугували вчиненому, ОСОБА_1 відмовився надати відповідь та будь-які додаткові пояснення, аргументуючи відмову не бажанням продовжувати розмову, оскільки він звільнився і не зобов`язаний відповідати.

Враховуючи висловлену незгоду ОСОБА_1 з наказом, з метою об`єктивного вирішення ситуації, що склалася на підприємстві, членом правління Зеленським А.В. повідомлено ОСОБА_1 , що відповідно до ч.2 ст. 38 КЗпП України.ю заяву про звільнення можна відкликати у будь-який день до моменту звільнення. В зв`язку з цим, оскільки незгода ОСОБА_1 з наказом про звільнення свідчить про його бажання продовжити трудові відносини з ПрАТ ДТРЗ, ОСОБА_1 запропоновано переглянути своє рішення та скористатись вищевикладеною нормою закону.

На пропозицію щодо відкликання заяви про звільнення ОСОБА_1 повідомив, що його трудовий день закінчився, трудова книжка йому видана відділом кадрів належним чином, на інші пропозиції та запитання відповідати не зобов`язаний, оскільки вже не є працівником ПрАТ ДТРЗ.

Голова профсоюзного комітету ОСОБА_6 . додав, що ОСОБА_1 займає посаду начальника відділу матеріально-технічного постачання, яка відповідно до норм колективного договору відноситься до узгодженого Переліку посад з ненормованим робочим днем, яким передбачено надавати оплачувану додаткову відпустку з врахуванням фактичного навантаження і кола покладених на них обов`язків, що свідчить про те, що робочий день ОСОБА_1 не закінчився, він може прийняти рішення щодо відкликання своєї заяви про звільнення.

Член правління Зеленський ОСОБА_7 . зауважив, що поведінка ОСОБА_1 не є конструктивною, не має аргументованого підґрунтя, оскільки твердження про написання під психологічним тиском двох заяв про звільнення протягом двох днів, ще й з подальшою реєстрацією другої заяви у відповідному журналі, а також не бажання ОСОБА_1 відкликати заяву, свідчать про те, що останній, без примусу, усвідомлено подав заяву на звільнення за власним бажанням, а подальше висловлення незгоди з наказом в частині наявності психологічного тиску зроблене ОСОБА_1 безпідставно.

Відповіді від ОСОБА_1 не надійшло, останній покинув службовий кабінет голови правління ПрАТ ДТРЗ без коментарів.

Отже, апелянтом не доведено належними засобами доказування, що в нього були наміри відкликати або він відкликав свою заяву про звільнення від 22.02.2018 року включно, чи те, що він продовжував приходити на робоче місце виконувати свої посадові обов`язки після 22.02.2018 року, а тому й не доведено, що він має намір продовжувати працювати.

Посилання апелянта, що суд першої інстанції помилково послався на те, що законодавчо не забороняється звільнити працівника раніше цього строку (двотижневого), якщо це зумовлено неможливістю виконувати роботу, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Натомість, у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку.

Як вбачається із матеріалів справи, заява позивача про звільнення за власним бажання останній не містить посилання про звільнення його в певний строк, тому відповідач пішов на зустріч позивачу та звільнив його до спливу двотижневого строку, не примушуючи відпрацьовувати цей час.

Отже, судом першої інстанції правильно зазначено, що звільнення відбулося без порушень трудового законодавства всупереч твердженням позивача, оскільки за положенням ст. 38 КЗпП України працівник може не відпрацьовувати два тижня, якщо сторони дійшли такої згоди. Матеріали справи свідчать про те, що сторони досягли вказаної згоди, що випливає із заяви позивача про звільнення з 22.02.2018 року та відповідного наказу про звільнення. Будь-яких зауважень до наказу або клопотання про відкликання заяви матеріали справи не містять.

Доводи апелянта, що чинним законодавством не передбачено строків, протягом яких працівник зобов`язаний повідомити адміністрацію підприємства про видавання йому листка непрацездатності, колегія суддів ставиться критично, оскільки у зв`язку з відсутністю працівника на робочому місці, комісія із загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності має право перевірити дотримання застрахованими особами режиму визначеного лікарем на період тимчасової непрацездатності та з`ясувати місцезнаходження працівників підприємства.

Посилання ОСОБА_1 , що до нього у керівництва було особливе ставлення та надавалась велика кількість завдань, є безпідставними та суперечать наданим у суді першої інстанції представником відповідача доказів, а саме, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 працював на керівній посаді в ПрАТ «ДТРЗ» та відповідно до своєї посадової інструкції з основних обов`язків є організація забезпечення підприємства всіма необхідними для його виробничої діяльності матеріальними ресурсами.

Також з протоколу засідання планової наради ПрАТ «ДТРЗ» від 20.02.2018 року №2 вбачається, що крім ОСОБА_1 обов`язкові та термінові завдання надавались не лише йому, але й іншим керівникам відділів, управлінь тощо, з обов`язковим зазначенням терміну виконання.

Крім того, позивач не скористався своїм правом звернення до відповідних органів для фіксування здійснення на нього, як на працівника, тиску з боку керівництва.

Твердження апелянта, що розрахунок з ним не проведений по сьогоднішній день, колегія суддів ставиться критично, оскільки згідно довідки про доходи виданої ПрАТ ДТРЗ вбачається, що у лютому 2018 року ОСОБА_1 було нараховано та виплачено заробітну плату у розмірі 32929,39 грн. (а.с. 149).

Відтак, наявні в матеріалах справи докази, встановлені в ході судового розгляду обставини свідчать про відсутність правових підстав вважати, що права позивача були порушені.

Таким чином, за наявності обставин, що підтверджують волевиявлення позивача на звільнення та відсутність тиску з боку керівництва товариства, що не були спростовані позивачем належними доказами, підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційним судом не встановлено.

Посилання апелянта на те, що суд не дав належної оцінки наявним у справі доказам та що оцінка доказам дана неправильно - не являються підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідно до ст. 212 ЦПК України (чинної на час ухвалення рішення) виключне право оцінки доказів належить суду першої інстанції, який у рішенні дав оцінку доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку у їх сукупності.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В.Свистунова