ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1960/19 Справа № 183/5312/16 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської районної державної адміністрації, треті особи: Голубівська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, Управління Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області про визнання права власності на земельну частку (пай)

за апеляційною скаргою прокуратури Дніпропетровської області

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

22 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новомосковської районної державної адміністрації, в якому просив визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 5,63 умовних кадастрових гектари, із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Видвиженець» Новомосковського району Дніпропетровської області. В обґрунтування свого позову, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 зазначає, що у період з 1993 року по 2001 рік працював робітником МТФ №3 та був членом радгоспу «Видвиженець», який на підставі розпорядження голови Новомосковської райдержадміністрації від 02.02.1994 року № 100 було реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство «Видвиженець» (далі КСП «Видвиженець»). 12 квітня 1994 року КСП «Видвиженець» був виданий державний акт серія НОМЕР_1 Нв НОМЕР_2 на право колективної власності на землю. Відповідно до рішення Голубівської сільської ради від 15.02.1994 року 15 сесії 21 скликання, КСП «Видвиженець» передано у колективну власність землі площею 4337,2 га. У 1997 році було проведено паювання землі КСП «Видвиженець» між її членами, надано дозвіл на виготовлення сертифікатів на право на земельну частку (пай) площею 5,63 умовних кадастрових гектари, однак при складанні списків громадян-членів КСП «Видвиженець», які мають право на земельну частку (пай) для видачі сертифікатів, ОСОБА_1 помилково не був внесений до цього списку. Оскільки до проведення розпаювання і видачі сертифікатів позивач не встиг звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку, що не позбавляє його права на земельну частку, тому позивач в судовому порядку просить визнати за ним право на отримання земельної частки (паю) розміром 5,63 умовних кадастрових гектари із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Видвиженець» (а.с.47-50).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 до Новомосковської районної державної адміністрації, треті особи Голубівська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, Управління Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області, про визнання права власності на земельну частку (пай) задоволені.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , право на отримання земельної частки (паю) розміром 5,63 умовних кадастрових гектари, грошовою вартістю 208 825,00 грн., із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Видвиженець» Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 134-136).

В апеляційній скарзі прокуратура Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 141-149).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що згідно архівної довідки Новомосковського районного трудового архіву № С-01-12/339 від 30.08.2016 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в КСП «Видвиженець» робочим МТФ №3 з 06.12.1994 року, а також у відповідності до архівної довідки № С-01-12/339/1, у відомостях нарахування заробітної плати працівникам радгоспу «Видвиженець» (з 30.04.2000 року сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Бора») за період з 1993 року по 2005 рік, містяться дані про відпрацьовані вихододні ОСОБА_1 , а саме за 1993 рік, 1995-2001роки (а.с. 9, 10).

З Державного акту на право колективної власності на землю Серія ДП НОМЕР_4 від 12.04.1994 року вбачається, що Агропромисловому підприємству пайовиків «Видвиженець» Новомосковського району, на підставі рішення Голубівської сільської ради народних депутатів від 15 лютого 1994 року передано у колективну власність 4337,2 гектарів землі в межах згідно плану, для сільськогосподарського виробництва. З Додатку №1 до зазначеного акту вбачається, що до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства не був включений ОСОБА_1 (а.с. 107-119).

Суду не надано даних про отримання ОСОБА_1 відповідного сертифікату на право на земельну частку (пай).

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки при розгляді справи доведено, що позивач, будучи членом КСП «Видвиженець» та його співвласником, на момент отримання Державного акту на право колективної власності на землю на законних підставах набув право на земельну частку (пай), а тому за ним повинно бути визнане право на отримання земельної частки (паю), розміром 5,63 умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Видвиженець».

Однак, такий висновок суду є передчасним з огляду на те, що у порушення вимог ст. 130 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження, судом першої інстанції не було вирішено питання щодо складу осіб, які братимуть участь у справі, чим порушено норми процесуального права при вирішенні зазначеного спору.

Згідно ч. 1 ст. 17 ЗК України, у редакції 1992 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність проводилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

01 січня 2002 року набрав чинності новий Земельний кодекс України.

Відповідно до п. 1 ст. 116 цього Кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Нормами п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачалось, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів -відповідні органи виконавчої влади.

Виходячи з повноважень, визначених у ст. 122 ЗК України, саме районі державні адміністрації з 01.01.2002 року до 31.12.2012 року були розпорядниками земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, в тому числі земель запасу відповідної сільської ради.

Відповідно до вимог Закону України від 06.09.2012 року № 5245- VI Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності, який набрав чинності з 01.01.2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Згідно п. 3 Прикінцевих та Перехідних Положень згаданого Закону, з дня набрання ним чинності землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселенім, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 нього розділу.

Також, зазначеним Законом внесені зміни до ст. 122 ЗК України, якою визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок.

Згідно ч. 4 даної статті (із внесеними змінами) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

У відповідності до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, Головне управління є територіальним органом Держгеокадастру.

Підпунктом 13 пункту 4 вказаного Положення передбачено, що Головне управління, відповідно до покладених на нього завдань, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Дніпропетровської області.

Отже, з 01.01.2013 року, з набуттям чинності змін до Земельного кодексу України, передачу у власність чи користування земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Дніпропетровської області (за межами населеного пункту) здійснює Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 4 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляду цивільних справ судам роз`яснено, що позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Судом не враховано, що розпорядником земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у державній власності, після внесення змін до ЗК України, є Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яке не було залучено до участі у даній справі. Тому, на думку колегії суддів, прийняття судового рішення у даній справі стосується його прав, свобод, інтересів та обов`язків, як розпорядника даного нерухомого майна.

Поряд з цим, відповідачем у справі визначено Новомосковську районну державну адміністрацію Дніпропетровської області, яка не є розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності, та в якості третьої особи зазначено Управління Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області, яке не є уповноваженим суб`єктом у даному спорі.

Стаття 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження, передбачає, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Близький за змістом припис закріплений і в частині першій статті 51 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови від 12.06.2009 року № 2 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному законом. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Суд вказаними роз`ясненнями не керувався і в порушення вимог ст.ст. 10, 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження, не роз`яснив позивачу наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, у тому числі і щодо залучення до участі у справі належного відповідача.

Апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, оскільки не має передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Судом не було взято до уваги, що розпорядник землі змінився, а тому Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області повинно приймати участь у справі в якості співвідповідача, поряд з КСП, сільськогосподарські кооперативи (при наявності їх чи їх правонаступників), районною державною адміністрацією, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, тому що рішення по справі може вплинути на його права.

Розгляд справи з неналежним відповідачем або за відсутності всіх належних відповідачів позбавляє суд можливості зробити висновок щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті.

Оскільки позовні вимоги заявлені не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, зокрема, без залучення до участі у справі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, як розпорядника землею, яка перебуває у державній власності, вирішення даного спору в цілому (враховуючи специфіку спірних правовідносин) без залучення у встановленому процесуальним законом порядку всіх заінтересованих осіб є передчасним.

Відтак, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 5 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року Про судове рішення у цивільній справі, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Новомосковської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну частку (пай), що не позбавляє ОСОБА_1 права звертатися з відповідним позовом до належних відповідачів у передбачений законом спосіб та порядок.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області підлягають стягненню понесені судові витрати сумі 1 653,60 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Новомосковської районної державної адміністрації, треті особи: Голубівська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, Управління Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області про визнання права власності на земельну частку (пай) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області сплачений судовий збір у розмірі 1 653,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: