ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/2416/19

Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/903/19

Чернігівський апеляційний суд у складі :

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна»,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхового відшкодування, інфляційних, пені та 3 відсотків річних,

місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду - 27 квітня 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись з позовом до ПАТ «СК «Країна», в якому просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 8706,19 грн на кожну, а саме, 6400 грн страхового відшкодування, 1758,33 грн пені з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, 148,87 грн - три відсотки річних та 398,19 грн інфляційних втрат; на користь ОСОБА_3 стягнути 11634,92 грн, а саме: 8552,94 грн страхового відшкодування, 2349,83 грн пені з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, 198,94 грн - три відсотки річних та 533,21 грн інфляційних втрат.

У мотивування заявлених вимог зазначили, що у результаті ДТП, яка сталася 14 вересня 2017 року за участю транспортного засобу, був здійснений наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який внаслідок отриманих ушкоджень помер. 10 жовтня 2017 року вони звернулись до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування і 22 травня 2018 року отримали таке відшкодування у розмірі 21352,94 грн, що становить лише 50 % всієї необхідної до сплати суми. Вважають, що відповідач неправильно виплатив лише половину страхового відшкодування, пославшись на вину самого пішохода ОСОБА_4 . Оскільки виплата страхового відшкодування була здійснена з порушенням строків, наявні всі підстави для стягнення на їх користь інфляційних втрат та 3 % річних за період з 22 травня 2018 року по 28 лютого 2019 року.

Рішенням від 22 квітня 2019 року Деснянський районний суд м. Чернігова позовні вимоги задовольнив частково. Стягнув з ПАТ «СК «Країна»: на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 6400 грн, пеню в сумі 1627,17 грн, 137,29 грн - 3 % річних, 398,99 грн - інфляційних втрат, а загалом - 8563,45 грн; на користь ОСОБА_2 : страхове відшкодування у розмірі 6400 грн, пеню в сумі 1627,17 грн, 137,29 грн - 3 % річних, 398,99 грн - інфляційних втрат, а загалом - 8563,45 грн; на користь ОСОБА_3 : страхове відшкодування у розмірі 8552,94 грн, пеню в сумі 2174,55 грн, 183,48 грн - 3 % річних, 533,21 грн - інфляційних втрат, а загалом 11444,18 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «СК «Країна», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що при розрахунку розміру страхового відшкодування у даному випадку застосовуються норми саме ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», і якщо в будь-якій статті даного Закону є посилання на норми ЦК України, то лише тоді вони застосовуються при врегулюванні страхового випадку.

Представник відповідача зазначає, що ст. 36.3 Закону ОСЦПВ не містить посилання на норму ЦК України, яка б давала змогу не враховувати вину потерпілої особи при розрахунку суми страхового відшкодування. Отже висновок суду про те, що вина потерпілого не враховується при відшкодуванні шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання, в тому числі і при здійсненні страхових виплат за ст. 27 Закону ОСЦПВ, є помилковим.

Зазначає, що судом було проігноровані ті обставини, що за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями відповідальними є декілька осіб - ОСОБА_5 як особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та ОСОБА_4 , чия вина встановлена постановою про закриття кримінального провадження від 25 грудня 2017 року, у зв`язку з чим має місце застосування ст. 36.3 Закону ОСЦПВ при розрахунку розміру страхового відшкодування.

Наголошує на неправильному посиланні суду, що положення ст. 36 Закону стосуються лише випадку, передбаченого ч. 2 ст. 1188 ЦК України, адже в даній статті йдеться про випадки, коли наявна вина лише осіб, що завдали шкоди потерпілому внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, при цьому вина самого потерпілого відсутня. У вказаному судовому провадженні розглядалась справа за участю транспортного засобу та пішохода, тому застосування положень ст. 1188 ЦК України є неправомірним, оскільки дана стаття застосовується в разі участі у ДТП двох та більше джерел підвищеної небезпеки.

У наданому відзиві представник позивачів - адвокат Ільків М.М., вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просить у її задоволенні відмовити, а рішення суду залишити без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що положення про ділення страхової виплати на кількість осіб, винних у заподіянні шкоди, застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох обєктів підвищеної небезпеки, однак, у даній ситуації, смерть потерпілого настала в результаті наїзду на нього одного автомобіля.

Представник указує, що як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 25 грудня 2017 року, умовою та причиною виникнення та настання ДТП стало недотримання пішоходом вимог розділу 4 «Обов`язки і права пішоходів» ПДР України, при чому інформація щодо наявності умислу потерпілого чи непереборної сили у настанні ДТП відсутня.

Звертає увагу, що відповідно до роз`яснень постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи чи закриття кримінального провадження не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. Крім того, згідно з ч. 3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що положення п. 36.3 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» про ділення страхової виплати на кількох осіб, винних у заподіянні шкоди, застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох обєктів підвищеної небезпеки.

Районний суд зазначив, що смерть потерпілого настала в результаті наїзду на нього одного автомобіля, який у даній дорожній обстановці не зміг вчасно зупинитися в результаті виходу потерпілого на проїзну частину. Оскільки законодавством передбачено відшкодування шкоди внаслідок смерті потерпілого незалежно від його вини, шкода повинна відшкодовуватися у повному обсязі.

Встановлюючи розмір суми інфляційних втрат та 3 % річних, суд визначив, що граничний строк для прийняття ПАТ «СК «Країна» рішення про виплату страхового відшкодування становив 12 червня 2018 року, оскільки всі необхідні документи до заяви про виплату страхового відшкодування були отримані відповідачем 12 березня 2018 року. Отже суд розрахував суми до стягнення, починаючи з 12 червня 2018 року по 28 лютого 2019 року (день проведеної виплати страхових сум).

Суд апеляційної інстанції погоджується з прийнятим висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 14 вересня 2017 року близько 20 год 20 хв. по вул.77-ї Гвардійської Дивізії у м. Чернігові сталася ДТП за участю мікроавтобуса Рута 22 СПГ д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 та пішохода ОСОБА_4 , який перетинав проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху мікроавтобусу поза межами пішохідного переходу (а.с. 40-42).

Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_4 помер (а.с. 24). У постанові зазначено, що недотримання пішоходом ОСОБА_4 вимог розділу 4 «Обов`язки і права пішоходів» ПДР України стало умовою та причиною виникнення та настання даної ДТП.

Померлий ОСОБА_4 доводиться чоловіком ОСОБА_2 , батьком ОСОБА_1 та сином ОСОБА_3 (а.с. 19, 16, 13), що не оспорюється учасниками справи.

З відзиву на позов вбачається, що 30 червня 2017 року між ПАТ «СК «Країна» та ОСОБА_7 (страхувальником) було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/6584152, за яким забезпеченим є транспортний засіб Рута 22-СПГ д.р.н. НОМЕР_1 (а.с. 69).

10 жовтня 2017 року позивачі звернулись до ПАТ «СК «Країна» із заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку, та про виплату страхового відшкодування у розмірі 157905,88 грн (а.с. 9).

За результатом розгляду заяви позивачу ОСОБА_3 було виплачено шкоду в сумі 8552,94 грн., яка складається з розрахунку 12800 грн (розмір страхового відшкодування) та 4305,88 грн (витрати на поховання) = 17105 грн. 88 коп. / 2; позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - виплачено по 6400 грн кожній, які розраховані: 12800 грн (моральна шкода) / 2. Як підставу для виплати саме такої суми відповідач у відзиві посилається на приписи п. 36.3 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), у зв`язку з чим поділив суму відшкодування на два через наявність вини пішохода у його смерті.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) та ЦК України.

Частиною 1 ст. 1200 ЦК України визначено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Частиною 1 ст. 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

У свою чергу, зазначені положення ЦК України кореспондуються з положеннями ст. 27 Закону, в якій зазначено, що Страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п. 27.2).

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та п.п. "в" п. 41.2 ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (п. 27.3).

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п. 27.4).

При цьому у ч. 3 ст. 1193 ЦК України передбачено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Аналіз положень ст.ст. 1200, 1201 ЦК України, ст. 27 Закону у системному зв`язку з положеннями ч. 3 ст. 1193 ЦК України дозволяє суду дійти висновку, що вина потерпілого не враховується при відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання, в тому числі і при здійсненні страхових виплат передбачених ст. 27 Закону.

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені процесуальні норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ПАТ «СК «Країна» страхового відшкодування.

Доводами апеляційної скарги не спростовується висновок суду першої інстанції про те, що положення п. 36.3 ст. 36, на який посилається відповідач, стосується випадку, коли внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, тому особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Фактично відповідач довільно трактує положення цієї норми, ототожнюючи пішохода з джерелом підвищеної небезпеки, що не узгоджується із визначенням, яке окреслено останньому у п. 1.10 правил дорожнього руху.

З огляду на наведене вище є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про неврахування вини ОСОБА_4 під час ДТП, а також посилання відповідача на безпідставне незастосування місцевим судом п. 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до інакшої трактовки норм законодавства, які регулюють спірні відносини, що жодним чином не спростовує правильність висновків суду першої інстанції, зроблених в ході вирішення спору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 22 липня 2019 року.

Головуючий: Судді: