Постанова

Іменем України

06 травня 2019 року

м. Київ

справа № 490/9044/16-ц

провадження № 61-21706св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_2 ,

відповідач - виконавчий комітет Миколаївської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів:

Темнікової В. І., Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., від 29 березня

2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що він є рідним сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 09 березня 1999 році його батько отримав ордер на проживання у квартирі АДРЕСА_1 . З часу видачі ордеру він періодично проживав у зазначеній квартирі з батьком, а з початку 2015 року після того, як батько захворів - постійно, сплачує комунальні платежі та утримує майно у належному стані. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва у складі судді Гуденко О. А. від 26 січня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою

АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач вселився до спірного житлового приміщення як член сім'ї наймача, з 2015 року постійно проживає у цьому приміщенні, сплачує комунальні платежі, а тому він має право на користування житлом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня

2017 року апеляційну скаргу виконавчого комітету Миколаївської міської ради задоволено. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва

від 26 січня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено факту набуття права користування спірною квартирою, проживання однією сім'єю з наймачем, ведення спільного з ним господарства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження факту набуття ним права користування спірним житловим приміщенням.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Квартира АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Миколаєва.

З 17 травня 1983 року у вказаній квартирі проживав та був зареєстрований ОСОБА_3 , який і був квартиронаймачем цієї квартири на підставі ордера від 09 березня 1999 року.

Відповідно до довідки форми № 3 інших зареєстрованих осіб в зазначеній квартирі не було.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Відповідно до акту проживання від 06 квітня 2016 року, складеного сусідами спірного приміщення, ОСОБА_2 з 2015 року зберігає особисті речі, користується і проживає у вказаній квартирі.

Відповідно до акту від 07 листопада 2016 року, складеного балансоутримувачем будинку КП «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», у спірній квартирі після смерті ОСОБА_3 ніхто не проживає.

Встановлено, що позивачу ОСОБА_2 належить на праві власності квартира

АДРЕСА_5 , в якій він й зареєстрований з 2001 року.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі

№ 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Встановивши відсутність доказів на підтвердження наявності письмової згоди наймача ОСОБА_3 на вселення, реєстрацію та проживання позивача, суд апеляційної інстанції на підставі наданих сторонами доказів, яким дав належну оцінку у їх сукупності (статті 212 ЦПК України 2004 року), дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем набуття права користування спірною квартирою у встановленому законом порядку. При цьому судом апеляційної інстанції правильно узято до уваги, що позивач має на праві власності інше житло, у якому зберігає право користування, що підтверджується його реєстрацією у цьому житлі. Отже, у зв'язку з тимчасовим користуванням спірною квартирою, наймачем якої був батько позивача, у останнього не виникло самостійного права користування спірним житлом.

За таких обставин суд апеляційної інстанції правильно вважав, що позивач не набув право користування спірним житлом, оскільки зберігав за собою право користування іншим жилим приміщенням.

Доводи касаційної скарги про те, що наданими ним актами підтверджується факт його проживання з 2015 року у спірній квартирі є необґрунтованими, оскільки позивач зберігав своє право користування квартирою АДРЕСА_5 , де він зареєстрований. Останнім не ставилось питання щодо зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою та його реєстрації у спірній квартирі. Наймач квартири ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя не звертався до відповідних органів з питання реєстрації місця проживання позивача у спірній квартирі, тому твердження позивача про постійне проживання у спірній квартирі з 2015 року зі згоди квартиронаймача не підтверджується матеріалами справи.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня

2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта