ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» липня 2019 року

м. Харків

справа № 615/790/17-ц

провадження № 22ц/818/3697/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

заявник - заступник начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області Абрамов Р.М., представник заявника - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_5 , представник особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 15 травня 2019 року в складі судді Товстолужського О.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року заступник начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області Абрамов Роман Михайлович звернувся до суду з поданням, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, у виконавчому провадженні по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Подання мотивовано тим, що на примусовому виконанні у Міжрайонному відділі державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №615/790/17, виданого Валківським районним судом Харківської області 11 січня 2018 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 409 254,08 грн.

Вказав, що в процесі примусового виконання зазначеного виконавчого листа винесено постанову про арешт майна боржника від 29 січня 2018 року, про розшук автомобілів боржника від 12 лютого 2018 року, а також звернуто стягнення на належний боржнику об`єкт незакінченого будівництва (бетонні блоки), від реалізації якого надійшли кошти в сумі 18 012,00 грн.

Разом з тим, встановлено, що транспортні засоби, вказані в постанові про розшук майна боржника, належать іншим особам, боржник ніде не працює та доходів не отримує, право власності на інше нерухоме майно за ним не зареєстровано.

Зазначив, що боржник ОСОБА_3 з 26 серпня 1988 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , яка є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 2005 року.

Вказав, що зазначена квартира набута у шлюбі, отже належить до спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Зазначив, що наявні в матеріалах виконавчого провадження документи свідчать про умисне ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, а наявного у нього майна недостатньо для погашення заборгованості у повному обсязі.

Просив визначити частку майна боржника ОСОБА_3 у спільному майні, а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,1 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №12, зареєстрованого за ОСОБА_4 , як Ѕ частку.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 15 травня 2019 року подання заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області Абрамова Р.М. - задоволено, визначено частку майна боржника ОСОБА_3 у спільному майні, а саме у квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 60,1 кв. м., зареєстрованої за ОСОБА_4 , як Ѕ частку.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області Абрамова Р.М.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що станом на час постановлення оскаржуваної ухвали суду квартира АДРЕСА_1 є його приватною власністю, а не власністю подружжя « ОСОБА_3 », про що заявник не повідомив суду; що оскаржуваною ухвалою порушено його право власності.

05 липня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказала, що підтримує апеляційну скаргу ОСОБА_5 .

Також, 05 липня 2019 року від начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказав, що дії ОСОБА_4 щодо відчуження спірної квартири спрямовані на ухилення від виконання судового рішення ОСОБА_3 , є умисними та шахрайськими, тому апеляційну скаргу ОСОБА_5 необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін та визнати незаконним та скасувати договір дарування квартири № АДРЕСА_2 від 11 квітня 2019 року.

08 липня 2019 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява ОСОБА_3 про розгляд справи за його відсутністю.

10 липня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому вказала, що борг ОСОБА_3 не повернув, тому подання державного виконавця є правомірним.

15 липня 2019 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю представника в іншій справі, яку залишено без задоволення, оскільки іншу справу, на яку посилається представник, призначено о 11:30, а цю справу - о 14:40.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 необхідно задовольнити, ухвалу суду - скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у зв`язку з чим частка ОСОБА_3 , який є боржником у виконавчому провадженні та ухиляється від виконання рішення суду, становить Ѕ, яку необхідно визначити з метою подальшого здійснення виконавчих дій.

Проте, з таким висновком суду погодитися повністю не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Валківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 на її користь борг за договором позики у розмірі 272 674,90 грн., три відсотки річних - 10 197,22 грн. та проценти за користування коштами - 122 501,93 грн., а всього 405 374,05 грн., а також судовий збір у розмірі 3880,03 грн.

11 січня 2018 року Валківським районним судом Харківської області видано виконавчий лист №615/790/17 щодо виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики в розмірі 272 674,90 грн., трьох відсотків річних - 10 197,22 грн. та процентів за користування коштами - 122 501,93 грн., а всього - 405 374,05 грн., та витрат зі сплати судового збору в розмірі 3 880,03 грн. (а. с. 6).

Постановою заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області Абрамова Р.М. від 19 січня 2018 року відкрито виконавче провадження № 55575159 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа (а. с. 7).

Постановою заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області Абрамова Р.М. від 29 січня 2018 року накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_3 в межах суми стягнення (а. с. 9).

12 лютого 2018 року постановою заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області Абрамова Р.М. оголошено в розшук майно боржника: автомобіль «Opel Vivaro», державний номер: НОМЕР_1 та автомобіль «Ford Transit», державний номер: НОМЕР_1 (а. с. 10).

З листа Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції в Харківській області від 19 лютого 2018 року №579/119-27/02/-2018 вбачається, що працівниками управління не опрацьовано постанову про розшук майна боржника від 12 лютого 2018 року у зв`язку із тим, що згідно автоматизованого обліку Національної поліції України транспортні засоби зазначені в постанові, перебувають у власності іншої особи (а. с. 11).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №128677183 від 22 червня 2018 року вбачається, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на незакінчений будівництвом об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; право спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_4 та право власності на квартиру АДРЕСА_5 (а. с. 12-14).

Водночас, з відповіді Комунального підприємства «Валківське бюро технічної інвентаризації» від 20 листопада 2018 року №01/24/279 вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_4 належить Релігійній громаді Свідків Єгови в м. Люботин, а квартира АДРЕСА_5 - ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 14 квітня 2016 року. Водночас, повідомлено про наявність у ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 15).

Таким чином, автомобілів та нерухомого майна, окрім об`єкта незавершеного будівництва, за ОСОБА_3 не зареєстровано.

Також встановлено, що з 26 серпня 1988 року по 07 липня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_9 перебували у шлюбі, що підтверджується листом Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 121/1511-04-04 від 19 січня 2019 року (а. с. 21).

08 квітня 2005 року між ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_4 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 , що також підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 квітня 2005 року, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 154700537 від 01 лютого 2019 року (а. с. 16, 17, 18-20).

З вказаної Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 154700537 від 01 лютого 2019 року також вбачається, що 24 грудня 2014 року приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Габінет Ю.І. посвідчено іпотечний договір № 12/Р3-01-07-1-0/931, суб`єктами якого є іпотекодержатель - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», іпотекодавець - ОСОБА_4 та боржник - ОСОБА_3 . Предметом договору іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , якою забезпечено виконання ОСОБА_3 зобов`язання за генеральним договором на здійснення кредитних операцій № 01/Р3-01-07-1-1-0/930 від 24 грудня 2014 року, укладеним між банком та ОСОБА_3 (а. с. 19).

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали мирову угоду, згідно якої поділили майно подружжя наступним чином: за ОСОБА_4 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_3 - право власності на об`єкт незакінченого будівництва (нежитлова будівля), що розташовано за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 58).

Проте, зазначена угода подружжя не посвідчена нотаріально, отже не підтверджує здійснення поділу майна подружжя.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 169966722 від 11 червня 2019 року вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 11 квітня 2019 року зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Дем`яненко В.О. за №290 (а. с. 87), якого до участі у справі не залучено.

В суді апеляційної інстанції представник Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області пояснив, що під час звернення до суду з поданням, відділу не було відомо про те, що ця квартира належить іншій особі. Арешт на квартиру не накладено.

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Права і обов`язки виконавця визначені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 1 цієї статті виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до частин п`ятої та шостої указаної норми, у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з вимогами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Відповідно до частини 1 статті 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу. Визначення такої частки не призводить до звуження належних боржнику прав на житло, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності. Крім того, задоволення подання державного виконавця не порушує прав інших співвласників майна, оскільки за ними залишається право власності на нерухоме майно.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року (справа № 464/2227/17, провадження № 61-14741св18).

Частиною 1 статті 368 ЦК України визначено, що спільна сумісна власність - це спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 і підстав для відступлення від неї Верховним Судом не встановлено.

Частиною першою статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 , виходячи з презумпції спільності майна подружжя, до 11 квітня 2019 року була об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, спірна квартира є предметом договору іпотеки, суб`єктами якого є іпотекодержатель - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», іпотекодавець - ОСОБА_4 та боржник - ОСОБА_3 .

Разом з тим, з 11 квітня 2019 року ця квартира належить ОСОБА_5 .

Відомостей щодо оскарження цього правочину або права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру учасниками справи до суду не надано.

Таким чином, на момент постановлення оскаржуваної ухвали власником квартири був ОСОБА_5 , який не є учасником справи чи стороною виконавчого провадження.

Оскільки спірна квартира вибула з власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та належить іншій особі, що унеможливлює звернення стягнення на вказане нерухоме майно в процесі виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, боржником у якому є ОСОБА_3 , підстави для визначення частки боржника у майні, яким він володіє разом з іншими особами, щодо цієї квартири відсутні.

Судом першої інстанції при розгляді подання не встановлено, хто є власником спірного нерухомого майна на момент вирішення питання про визначення частки боржника у такому майні, та не з`ясовано належним чином питання щодо кола учасників справи.

Враховуючи викладене, а також те, що оскаржуваною ухвалою вирішено питання щодо прав та інтересів ОСОБА_5 , який є власником спірної квартири, однак не є учасником справи, ухвала суду підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні подання про визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки ОСОБА_5 звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», та законом не передбачено сплату судового збору за подання державного виконавця про визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, підстав для розподілу судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 15 травня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Подання заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області Абрамова Романа Михайловича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про визначення частки боржника у майні - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 22 липня 2019 року.