Ухвала

26 липня 2019 року

місто Київ

справа № 334/1338/17

провадження № 61-13139ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Шиповича В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, третя особа - державне підприємство «Дніпровське», про визнання недійсним наказу про звільнення, визнання контракту продовженим на невизначений строк, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення компенсації моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

01 липня 2019 року, засобами поштового зв`язку, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду

м. Запоріжжя від 17 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року, повний текст якого складено 05 вересня 2018 року у справі № 334/1338/17.

Відповідно до статті 390 Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Таким чином касаційна скарга подана із пропуском строку на касаційне оскарження більш ніж на вісім місяців.

Касаційна скаргамістить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій заявник зазначає, що у вересні 2018 року він вже звертався до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року, однак ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року касаційну скаргу визнано неподаною та повернуто, у зв`язку із не усуненням недоліків, а саме несплатою судового збору.

Посилався на те, що оскільки у період з 12 жовтня 2018 року по 25 грудня 2018 року та з 25 лютого 2019 року по 04 березня 2019 року знаходився за межами території України тому не міг своєчасно отримати судову кореспонденцію на пошті та сплатити судовий збір.

Крім того йому потрібен був час для того, щоб отримати кошти для сплати судового збору.

Також вважав, що судове рішення Верховного Суду про повернення касаційної скарги є спірним.

Наведені ОСОБА_1 у касаційній скарзі підстави для поновлення пропущеного строку суд визнає неповажними виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України» рішення від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» рішення

від 14 жовтня 2003 року).

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» ЄСПЛ визначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

ЄСПЛ у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення.

Отже безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З матеріалів касаційного провадження встановлено, що у вересні 2018 року ОСОБА_1 до Верховного Суду була подана касаційна скарга на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 04 вересня

2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2018 касаційну скаргу залишено без руху через несплату судового збору та ОСОБА_1 надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2019 року продовжено строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року касаційну скаргу визнано неподаною та повернуто у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 вимог ухвал суду касаційної інстанції.

Верховний Суд виходить з того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними, зокрема у тому випадку, якщо таке недотримання строків касаційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню зі скаргою.

Наведені заявником аргументи для поновлення пропущеного процесуального строку на касаційне оскарження судового рішення не дають достатніх підстав для визнання їх поважними, оскільки невиконання ухвал Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року та 01 березня 2019 року, без належного обґрунтування неможливості такого виконання, не може вважатися поважною підставою для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Крім того, позивач отримавши 22 травня 2019 року копію ухвали суду про повернення первісної касаційної скарги, повторно звернувся до

Верховного Суду більш ніж через місяць - 1 липня 2019 року.

Доводи ОСОБА_1 , про те, що він весь цей час збирав кошти для сплати судового збору, суд відхиляє, як недоведені.

У клопотанні про поновлення пропущеного строку не зазначено які об`єктивні причини перешкоджали ОСОБА_1 у період перебування в Україні із 26 грудня 2018 року по 24 лютого 2019 року, та із 05 березня

2019 року по 23 квітня 2019 року поцікавитись результатами розгляду поданої ним у вересні 2018 року касаційної скарги та виконати вимоги ухвал

від 23 жовтня 2018 року та від 01 березня 2019 року.

ОСОБА_1 не повідомив, які він вживав заходів, щоб дізнатись про стан розгляду поданої ним касаційної скарги впродовж більше ніж семи місяців із 14 вересня 2018 року (дата подачі касаційної скарги) до 24 квітня

2019 року (дата ухвали про повернення касаційної скарги).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР).

Аналіз ЄДРСР свідчить, що ухвали Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року про залишення касаційної скарги без руху та від 01 березня 2019 року про продовження строку для усунення недоліків касаційної скарги були оприлюднені в ЄДРСР 24 жовтня 2018 року та 05 березня 2019 року відповідно.

Крім того за даними ДП «Укрпошта» розміщеними на офіційному

інтернет-сайті підприємства, судова кореспонденція із копією ухвали

від 01 березня 2019 року направлена Верховним Судом на адресу ОСОБА_1 знаходилась у відділенні поштового зв`язку в

м. Запоріжжя із 15 по 22 березня 2019 року, тобто вже під час перебування позивача в Україні, однак не була ним отримана.

У зв`язку з тим, що наведені у касаційній скарзі підстави пропуску строку на касаційне оскарження є неповажними, а безпідставне поновлення такого строку є порушенням вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, касаційну скаргу необхідно залишити без руху, а особі, яка її подала, надати строк для усунення вказаних недоліків, шляхом наведення інших підстав для поновлення пропущеного строку.

Крім того, заявником в порушення вимог пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано оригінал документа, що підтверджує сплату судового збору у повному розмірі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 було заявлено чотири позовні вимоги, - 1) про визнання наказу про звільнення незаконним, 2) визнання контракту продовженим на невизначений строк, 3) стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 4) відшкодування моральної шкоди.

Із вказаних вимог лише вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним є вимогами передбаченими пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», за які ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору.

Разом із тим, вимоги про визнання контракту продовженим на невизначений строк, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкодине є вимогами про стягнення заробітної плати або поновлення на роботі, а отже підлягають оплаті судовим збором.

Висновок про застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 307/3251/16.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час пред`явлення позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», у вказаній редакції, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» розмір ставки судового збору за подання касаційної скарги на рішення суду становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в межах оспорюваної суми.

Отже ОСОБА_1 має сплатити судовий збір за одну вимогу немайнового характеру (визнання контракту продовженим на невизначений строк) та вимоги майнового характеру на суму 278 502, 05 грн (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 178 502,05 грн та компенсації моральної шкоди в розмірі 100 000 грн).

Оскільки позов подано до суду у 2017 році, з урахуванням статті 4 Закону України «Про судовий збір» та положень Закону України

«Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір судового збору за подану ОСОБА_1 касаційну скаргу має становити 6 850, 04 грн із розрахунку ((640 грн + (278 502,05 х 1%))х 200%), де 640 грн це 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, станом на 1 січня 2017 року.

Натомість до касаційної скарги додано квитанцію про сплату судового збору в сумі 3 842 грн.

Таким чином розмір недоплаченого судового збору становить 3 008, 04 грн.

Судовий збір за подання касаційної скарги до Верховного Суду має бути перераховано або внесено до УК у Печерському районі/ Печерський район/22030102, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), МФО: 899998, рахунок отримувача: 6007, ККДБ: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)», символ звітності банку: 207.

Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір».

Крім того відповідно до частини третьої статті 392 ЦПК України касаційна скарга підписується особою, яка її подає, або представником такої особи.

До касаційної скарги додаються копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи

(ч. 4 ст. 392 ЦПК України).

В порушення зазначених вимог, ОСОБА_1 надано копії касаційної скарги для учасників справи без підпису особи, яка подає скаргу.

Вказані недоліки касаційної скарги мають бути усунені шляхом надання суду оригіналу документу, що підтверджує доплату судового збору у вказаному розмірі та надання підписаних копій касаційної скарги відповідно кількості учасників справи.

Згідно вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, визначених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 390, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року у цивільній справі № 334/1338/17 залишити без руху.

Надати ОСОБА_1 для усунення недоліків касаційної скарги строк - десять днів з дня отримання цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали в частині доплати судового збору та надання належно оформлених копій касаційної скарги, касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута особі, яка її подала.

Роз`яснити ОСОБА_1 право протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху звернутися до суду касаційної інстанції навести інші підстави для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження. Якщо наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Шипович