ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2019 року м. Чернівці

справа № 725/2195/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.,

секретар: Андрушків С.П.,

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 жовтня 2018 року , -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Посилався на те, що 22 травня 2014 року між ним і відповідачем був укладений письмовий договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 48000 грн і зобов`язався їх повернути до 24 травня 2015 року. В зв`язку із ухиленням відповідача у визначений строк від повернення отриманих коштів позивач вимушений звернутися до суду про стягнення боргу.

Просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 борг в сумі 66 605 грн 84 коп. та 4080 грн витрат на правову допомогу. Дана сума стягнення складається з суми боргу 48000 грн та 3% річних від простроченої суми в розмірі 4292 грн 38 коп., а також інфляційних витрат 14 313 грн 46 коп.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 жовтня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг по договору позики від 22 травня 2014 року в сумі 48000 грн та 3% річних від простроченої суми в розмірі 4292 грн 38 коп., інфляційні витрати 14313 грн 46 коп, а всього 66605 грн 84 коп., 4080 грн витрати на правову допомогу, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Посилається на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_1 , зазначає, що судом першої інстанції було задоволено клопотання відповідача та призначено по справі комплексну судову почеркознавчу та технічну експертизу документів, згідно висновків якої було встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 вчинені саме ним. Просив відмовити ОСОБА_3 в задоволені апеляційної скарги.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що факт укладення договору позики та передача грошей є доведеними обставинами справи.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

Судом встановлено, що 22 травня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений письмовий договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 48000 грн і зобов`язався їх повернути до 22 травня 2015 року. Відповідач борг не повернув.

Згідно висновків проведеної почеркознавчої експертизи №1120-К,1121-К від 24 вересня 2018 року встановлено, що в договорі позики грошей від 22 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підписи від імені ОСОБА_3 вчинені саме ним.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 2 ст.1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

За правилами ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановлено, що у визначені в договорі позики строки відповідач борг не повернув.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції установивши, що позивач виконав свої зобов`язання за договором позики надавши відповідачу грошові кошти, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором, - до 24 травня 2015 року з моменту надання суми позики, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір позики не укладався, не спростовані належними та допустимими доказами.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

В порядку ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Отже, судом правильно застосовано положення частини другої статті 625 ЦК України та стягнуто з відповідача на користь позивача 3 % річних, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк.

Інші доводи апеляційної скарги які були предметом дослідження судом першої інстанції, висновків суду не спростовують.

Крім того, з листа Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, який надійшов на адресу апеляційного суду 11 червня 2019 року (а.с.156), вбачається, що відповідачем ОСОБА_3 на виконання вимог ухвали апеляційного суду від 28 лютого 2019 року щодо обов`язку оплати за проведення експертизи кошти не сплачені, що стало перешкодою для її проведення.

Відповідно до ч.1 ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином, згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням вимог закону, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /А.І. Владичан, І. М. Литвинюк/