Справа № 343/786/18
Провадження № 22-ц/4808/1060/19
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко
У Х В А Л А

19 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі судді Ясеновенко Л.В., ознайомившись із апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах ОСОБА_2 , на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене у складі судді Андрусіва І.М. 07 червня 2019 року в м. Долина, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Долинської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Долинської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_3 .

На зазначене рішення суду ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга разом з доданими матеріалами підлягає поверненню особі, яка її подала, виходячи з наступного.

Частиною 5 статті 357 ЦПК України визначено перелік підстав, за якими апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції.

Зокрема, пунктом 1 частини 5 статті 357 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо вона не підписана, або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою посадове становище якої не зазначено.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», відповідно до якого Конституцію України доповнено статтями 131-1 та 131-2 щодо здійснення представництва у судах.

Відповідно до ст. 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Згідно пп. 11 п. 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції у судах апеляційної інстанції з 01 січня 2018 року здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.

У частині четвертій статті 131-2 Конституції України передбачено, що законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Стаття 19 ЦПК України визначає, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки (ст. 64 ЦПК України).

Стаття 43 ЦПК України встановлює права учасників справи, зокрема щодо оскарження судових рішень у визначених законом випадках.

Частиною третьою статті шостої Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Зі змісту ухвали Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11.05.2018 року, яка внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що цього дня відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Долинської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини.

З матеріалів апеляційної скарги, поданої 16.07.2019 року, вбачається, що апеляційну скаргу підписано Чирка ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 . На підтвердження повноважень представника ОСОБА_2 додано посвідчену нотаріусом, зареєстрованим в районі Кингс штата Нью Йорк Яною Соболєв, ксерокопію довіреності від 17 травня 2018 року.

Однак, у тексті довіреності від 17 травня 2018 року не вказано про наявність статусу адвоката у представника та не долучено доказів такого статусу. Крім того, на довіреності відсутня інформація щодо проставлення апостиля, та за змістом довіреності ОСОБА_2 не наділена повноваженнями представляти інтереси ОСОБА_1 в судових органах.

Частиною дев`ятою статті 62 ЦПК України встановлено, що довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про міжнародне приватне право» порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Конвенція 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року.

За змістом статті 2 Конвенції кожна з договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території.

Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Згідно з положеннями Конвенції, документ, на якому проставлено апостиль, не потребує ніякого додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці Конвенції.

Також вказана вище довіреність не містить жодних відміток (засвідчень) її легалізації на території України, через консульство відповідно до Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року № 113.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 5 ст. 357 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою в її інтересах ОСОБА_2 , на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Долинської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини - повернути апелянту.

Ухвала набирає законної сили з часу постановлення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя Л.В. Ясеновенко