ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6778/19 Справа № 171/2631/18 Суддя у 1-й інстанції - Кодрян Л. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2019 року, ухваленого суддею Кодрян Л.І. у м. Апостолове, повний текст судового рішення складено 22 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ( надалі - ПАТ «Українська залізниця») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 01.01.1997 року по 01.10.2015 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Українська залізниця». Під час виконання трудових обов`язків 26.07.2000 року з позивачем стався нещасний випадок на підприємстві, що підтверджено актом за формою Н-1. Висновком МСЕК від 14.03.2001 року позивачу вперше встановлено 65% втрати професійної працездатності. Висновком МСЕК № 003127 від 23.03.2015 року позивачу встановлено безстроково 20% втрати професійної працездатності. Посилаючись, що він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування. У зв`язку з нещасним випадком порушено та надалі порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, постійними болями, тому, просить суд стягнути з ПАТ «Українська залізниця»на свою користь моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я у сумі розмірі 151898,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто ПАТ «Українська залізниця»на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 2550грн., а також на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповно досліджених доказах, просить рішення суду змінити та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди з 2550 грн. до 151898,00 грн. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що визначений судом розмір компенсації моральної шкоди не відповідає засадам виваженості та співмірності із завданою шкодою, а також положенням ст.440-1 ЦК України, в редакції, що діяла на час настання нещасного випадку.

У відзиву на апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» посилаючись на те, що позивач не скористувався правом на звернення до відповідача після встановлення йому вперше втрати працездатності, ставить питання про залишення апеляційної скарги без задоволення, та відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення суду, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що згідно записів, що містяться в трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 з 01.01.1997 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, прийнятий на роботу по переводу електрогазозварником 4 розряду пункту технічного огляду локомотивів, цеху оборотного депо. Був звільнений 13.03.2001 року у зв`язку з виявленням невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я. Знов прийнятий на роботу в Криворізьке локомотивне ДЕПО «Укрзалізниці» сторожем з 14.06.2002 року, та 01.10.2015 року звільнений з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП України (а.с.9,10).

Відповідно до акту № 1 про нещасний випадок, затвердженого начальником ДЕПО 28.07.2000 року з ОСОБА_1 в Криворізькому локомотивному ДЕПО, на території Апостолівського оборотного ДЕПО 26.07.2000 року,стався нещасний випадок. В результаті падіння з висоти позивач був травмований у вигляді компресійного перелому І-ІІ поперекового хребця, закритий перелом правої кістки променистого сплетіння (а.с.7-8).

Згідно витягу із акту огляду у ЛТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 14.03.2001 року ОСОБА_1 вперше встановлено втрату 65% професійної працездатності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві (а.с.5).

Відповідно до довідки серія 12 ААА № 003127 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в наданні медичної та соціальної допомоги від 23.03.2015 року ОСОБА_1 повторним оглядом встановлено втрату 20% професійної працездатності безстроково(а.с.6).

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 періодично у січні 2004 року, 2005 року, у лютому 2009 року, 2011 року направлявся на МСЕК (а.с.12-17).

Згідно виписного епікризу № 5226 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні Центральної районної лікарні Апостолівського району Дніпропетровської області з 06.10.2009 року по 16.10.2009 року (а.с.11).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив з того, що нещасний випадок із позивачем стався при виконанні ним трудових обов`язків, у зв`язку із чим обґрунтовано поклав обов`язок відшкодувати позивачу шкоду на підставі ст.440-1 ЦК УРСР на працедавця. Колегія суддів вважає даний висновок суду вірним. Проте, не може погодитися із висновком суду першої інстанції про застосування неоподаткованого мінімуму доходів громадян у розмірі 17 грн. для визначення розміру компенсації моральної шкоди.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

На час виникнення спірних правовідносин, липень 2000 р. можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду, передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472.

Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст.456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п.8 Правил.

Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5).

Події, які породили цивільне право ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою).

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її матері в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року.

При цьому, відповідно до статті 441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно зі статтею 450 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки.

При цьому, до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до статті 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди).

За змістом статті 12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Колегія суддів вважає безпідставними вимоги АТ «Українська залізниця» заявлені у відзиві на апеляційну скаргу про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач не скористався правом апеляційного оскарження рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Судом першої інстанції при вирішенні спірного питання не ураховано правовий висновок Верховного Суду України висловлений у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року, 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року відступати від якого колегія суддів вважає немає правових підстав. Тому застосування судом першої інстанції для визначення розміру моральної шкоди прожитковий мінімум доходу громадян у розмірі 17 грн., що діяв на час нещасного випадку на виробництві є помилковим.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4173 00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 20 865,00 грн., а максимальний - 834 600,00 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з втратою професійної працездатності.

Колегія суддів не може погодитися із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню з відповідача на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань позивача тяжкість отриманої виробничої травми, ступеню втрати позивачем працездатності вперше у розмірі 65%, його звільнення через невідповідність займаній посаді за станом здоров`я. Беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, у зв`язку із завданим трудовим каліцтвом, тяжкістю вимушених змін у його житті, який тривалий час проходив лікування, відчував фізичний біль, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили, вважає що визначений розмір моральної шкоди, 2550грн. не відповідає засадам виваженості, розумності та співмірності є меншим від мінімально гарантованого розміру. Вважає, що розмір компенсацій моральної шкоди в сумі 70000 грн. буде належним та достатнім, спів мірним із розміром завданої шкоди та не призведе до збагачення позивача за рахунок відповідача та не спричинить тяжких фінансових наслідків для відповідача, тому доводи апеляційної скарги позивача в цій частині колегія суддів вважає слушними, такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, рішення суду на підставі п.1,3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає зміні, в частині розміру моральної шкоди стягнутої з відповідача на користь позивача та збільшенню його з 2550 грн. до 70000 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.1,3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2019 року в частині розміру моральної шкоди стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 збільшивши його з 2550 грн. до 70000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 16 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: