Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 761/10577/14-ц

провадження № 61-18867св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва, у складі судді Рибака М. А., від 08 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Невідомої Т. О., Борисової О. В., від 30 листопада 2016 року.

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява ПАТ «Дельта Банк» мотивована тим, що 20 листопада 2007 року між акціонерним комерційний банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2608/1107/71-025, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 200 000, 00 доларів США з розрахунку 11,9% річних за користування кредитом на строк з 20 листопада 2007 року по 19 листопада 2019 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінило ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях, та до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, у результаті чого виникла кредитна заборгованість, загальна сума якої станом на 13 березня 2014 року становила 1 637 900, 93 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом - 1 472 107, 62 грн, сума заборгованості за відсотками - 131 593, 31 грн, комісія за ведення кредиту - 34 200, 00 грн.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № 2608/1107/71-025 від 20 листопада 2007 року, між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 2608/110771-025-Р-1 від 20 листопада 2007 року, згідно з яким ОСОБА_2 поручився перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «Дельта Банк», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило суд стягнути у солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 2608/1107/71-025 від 20 листопада 2007 року, станом на 28 травня 2014 року, у розмірі 2 109 583, 52 грн, яка складається з: тіла кредиту - 1 863 650, 21 грн, відсотків за користування кредитом - 211 733, 31 грн, пені - 34 200, 00 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 вересня

2014 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк». Стягнуто у солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 20 листопада 2007 року у розмірі 2 109 583, 52 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність, а поручитель повинні нести цивільно-правову відповідальність за порушення боржником взятих на себе зобов`язань.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 вересня

2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 лютого 2015 року, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції, вказав на те, що місцевий суд належним чином не перевірив розрахунку заборгованості за кредитним договором, не навів у судовому рішенні доводів на спростування твердження відповідачів щодо сплати ними платежів за кредитним договором, не дав оцінки наданим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квитанціям про сплату, не врахував зазначеного у сукупності з іншими запереченнями і, відповідно, не визначився з обґрунтованістю загальної суми боргу та його складових.

Відповідачі не заперечували факт отримання кредиту, проте не погодилися з розміром кредитної заборгованості та його розрахунком, при цьому зазначили про безпідставне збільшення суми наявної заборгованості, у зв`язку з чим заявили клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

Так, відповідно до витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги (а.с. 40), заборгованість ОСОБА_1 на час укладення такого договору, а саме на 25 травня 2012 року, становить 164 967, 52 доларів США, а згідно з наданим позивачем розрахунком (а.с. 14), на травень 2012 року така заборгованість становила 124 994, 00 долари США.

Крім того, вирішуючи клопотання про призначення судово-економічної експертизи, суд не врахував наявних розбіжностей щодо суми заборгованості станом на травень 2012 року та у достатньому обсязі не вмотивував відмову у призначенні такої експертизи.

Також суд не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначився з обсягом відповідальності боржника і поручителя.

Короткий зміст ухвали та рішення суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року представнику відповідачів - ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заяви про призначення у справі судово-економічної експертизи.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк». Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 20 листопада 2007 року, станом на 28 травня 2014 року, у розмірі 2 109 583, 52 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 863 650, 21 грн, заборгованості зі сплати відсотків у розмірі 211 733, 00 грн, пені у розмірі 34 200, 00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність, а поручитель повинен нести цивільно-правову відповідальність за порушення боржником взятих на себе зобов`язань.

Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року представнику відповідачів - ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заяви про призначення у справі судово-економічної експертизи.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У лютому 2017 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з`ясували обставини справи. Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд не врахував висновки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року, належним чином не перевірив розрахунку заборгованості за кредитним договором, не вирішив питання про призначення у справі судово-економічної експертизи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2016 року ОСОБА_1 поновлено строк на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року і ухвали Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року та відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 761/10577/14-ц (провадження № 61-18867св18) було призначено повторний автоматизований розподіл.

11 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

01 липня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

ПАТ «Дельта Банк» у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» укладено кредитний договір № 2608/1107/71-025, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 200 000, 00 доларів США зі сплатою 11,9% річних строком до 19 листопада 2019 року. На забезпечення виконання умов вказаного договору, цього ж дня між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

06 березня 2009 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір № 1 про внесення змін і доповнень до кредитного договору від 20 листопада 2007 року, відповідно до якого було збільшено строк дії кредитного договору до 19 листопада 2024 року й внесено зміни до пункту 3.1 кредитного договору, яким визначено порядок погашення кредиту, а саме: здійснення фіксованих платежів (ануїтетні платежі) у сумі 2 099, 00 доларів США 20 числа кожного місяця.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» (колишнє ВАТ «Сведбанк») та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними і забезпечувальними договорами, зокрема й за договором № 2608/1107/71-025, укладеним 20 листопада 2007 року із ОСОБА_1

Встановлено, ОСОБА_1 належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконувала, у зв`язку з чим станом на 28 травня 2014 року сума простроченої заборгованості становить 2 109 583, 52 грн, яка складається з: тіла кредиту - 1 863 650, 21 грн, відсотків за користування кредитом - 211 733, 31 грн, пені - 34 200, 00 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості (т.1, а.с. 77), а також розширеним розрахунком заборгованості з урахуванням платежів позичальника (т.2, а.с. 128) та випискою по особовим рахункам з 28 травня 2012 року по 28 травня 2014 року (т. 2, а.с. 129-183).

Із матеріалів справи також вбачається, що банк направив позичальнику та поручителю досудові вимоги № 31.4-08/2562/14 від 17 березня 2014 року та № 31.4-08/2580/14 від 17 березня 2014 року про сплату простроченої заборгованості станом на 13 березня 2014 року у сумі 16 490, 00 доларів США (т.1, а.с. 29-30).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Подібні за змістом положення містять статті 76, 81 чинного ЦПК України.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами частини четвертої статті 338 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Частиною п`ятою статті 411 ЦПК України визначено, що висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Суд першої інстанції, при повторному розгляді справи, не врахував у повній мірі висновків, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року, у зв`язку з якими було скасовано попередні судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Ухвалюючи нове рішення у справі, місцевий суд, не встановив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема належним чином не дослідив надані банком розрахунки заборгованості.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 29 липня 2015 року зазначалось, що відповідно до витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги (т.1, а.с. 40),

заборгованість ОСОБА_1 на час укладення такого договору, а саме - на 25 травня 2012 року, становить 164 967, 52 доларів США, а згідно з наданим банком розрахунком (т.1, а.с. 14), на травень 2012 року така заборгованість становить 124 994 доларів США.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк зазначав, що заборгованість ОСОБА_1 станом на 13 березня 2014 року становить 1 637 900, 93 грн (172 769, 78 доларів США), яка складається з: 1 472 107, 60 грн - заборгованість за кредитом, 131 593, 31 грн - заборгованість по відсоткам, 34 200, 00 грн - комісія за ведення кредиту (т.1, а.с.28).

Уточнивши позовні вимоги, банк вказав, що станом на 28 травня 2014 року кредитна заборгованість ОСОБА_1 становить 2 109 583, 52 грн (180 611, 07 доларів США), яка складається з: 1 863 650, 21 грн - заборгованість за кредитом, 211 733, 31 грн - заборгованість по відсоткам, 34 200, 00 грн - пеня (т.1, а.с. 77).

Тобто, за два місяці борг виріс на 7 841, 29 доларів США, при тому, що місячний платіж становить 2 099, 00 доларів США.

Із наданого банком при повторному розгляді справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 вбачається, що остання має кредитну заборгованість, станом на 28 травня 2014 року, у розмірі 2 109 583, 52 грн (180 611, 07 доларів США), яка складається з: 1 863 650, 21 грн - заборгованість за кредитом, 211 733, 31 грн - заборгованість по відсоткам, 34 200, 00 грн - штраф (т. 2, а.с. 128), однак він нічим не відрізняється від того, що розміщений на а.с. 77 (т.1).

Таким чином у Верховного Суду відсутні підстави вважати, що банк надав розширений розрахунок заборгованості, тим паче з урахуванням платежів позичальника, а суд виконав свій обов`язок щодо з`ясування всіх обставин у справі, перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором, навів беззаперечні доводи на спростування твердження відповідачів щодо сплати ними платежів за кредитним договором, надав оцінку наданим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квитанціям про сплату боргу (про що зазначалось в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року).

Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною розрахунок заборгованості за кредитним договором, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Також необхідно зазначити, що представником відповідачів у зв`язку з непогодженням із розміром кредитної заборгованості та його розрахунком, безпідставним збільшенням суми наявної заборгованості, протягом розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій заявлялися клопотання про проведення судово-економічної експертизи, однак ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року та ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року у задоволенні заявлених клопотань було відмовлено.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з вимогами статті 31 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, сторони мають рівні процесуальні права і обов`язки.

Відповідно до положень частини першої статті 143 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

За правилами статті 10 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Чинне цивільне процесуальне законодавство передбачає, що якщо не зважаючи на заявлене клопотання, суд відмовляє у призначенні експертизи, то це вважається порушенням принципу змагальності цивільного процесу і може призвести до необґрунтованого вирішення справи.

Експертиза призначається у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші докази, які знаходяться у матеріалах справи чи неможливо застосувати інші засоби доказування.

Обов`язок доказування покладається на сторін, це положення є найважливішою складовою принципу змагальності і воно не повинно безпідставно обмежуватись.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та, відмовляючи у задоволенні клопотань про проведення судово-економічної експертизи, у порушення вимог статей 10, 179 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, фактично позбавив можливості відповідачів надати суду докази на обґрунтування своїх заперечень.

Суд апеляційної інстанції також на зазначене уваги не звернув, не в повній мірі виконав вимоги статті 303 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, не надав належної оцінки доводам відповідачів про обмеження їх права на судовий захист, безпідставно відмовив у проведенні відповідної експертизи у справі, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та формально погодився із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки вказані недоліки, допущені апеляційним судом, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. В. Сердюк

СуддіА. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров