ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4472/19 Справа № 182/5958/17 Суддя у 1-й інстанції - Тихомиров І.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання - Чубіної А.В.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку, спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2019 року, ухваленого суддею Тихомировим І.В. в м.Нікополі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 25 січня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, Нікопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зміну місця проживання малолітньої дитини та звільнення від сплати аліментів.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з відповідачем він перебував у шлюбі з 22 грудня 2007 року, який був розірваний на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2012 року.

Від даного шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з матір`ю.

Також, рішенням Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 20 червня 2012 року стягнуто з позивача на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття.

Позивач добровільно у визначеному судом розмірі сплачував аліменти на утримання сина, однак з 10 вересня 2017 року дитина проживає разом з ним, оскільки відповідач виїхала за кордон за трудовою візою та з того часу не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина. Виїхавши за кордон, відповідач заблокувала картку на яку позивач продовжував перераховував аліменти на утримання дитини.

У зв`язку з цим, починаючи з 10 вересня 2017 року позивач припинив сплачувати аліменти, а малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з того часу повністю знаходиться на утриманні позивача.

Таким чином, з жовтня 2017 року по лютий 2018 року у відповідача сформувалася заборгованість по аліментам на загальну суму 18 365,34 грн.

В березні 2018 року відповідач повернулася та звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з метою отримання виконавчого листа №2/426/2571/12 щодо стягнення з позивача аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , який був отриманий нею 19 березня 2018 року.

26 березня 2018 року постановою старшого державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Логвиненко Т.Ю. відкрито виконавче провадження №56046264 щодо стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 аліментів у розмір ј частини з усіх видів його заробітку на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнута заборгованість по аліментам в сумі 18 365,34 грн.

На думку позивача, стягнення з нього заборгованості по аліментам в сумі 18 365,34 грн. яка виникла в період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року, є незаконним та безпідставним, оскільки в цей час відповідач перебувала за кордоном, а дитина проживала разом з ним та всі витрати по його утриманню позивач ніс одноособово.

Крім того, 06 листопада 2018 року ОСОБА_2 знову виїхала за кордон за трудовою візою та залишила сина сторонній людин, не повідомивши про це позивача, як батька малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Своїми діями відповідач фактично позбавила дитину батьківського піклування.

По даному факту позивач звертався до Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області.

З 10 листопада 2018 року малолітній ОСОБА_3 знову проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні. Всупереч того, що дитина проживає разом з батьком, позивачу безпідставно нараховується заборгованість по сплаті аліментів на користь відповідача.

Позивач вважає, що малолітній ОСОБА_5 повинен проживати разом з ним, з тих підстав, що він має постійний заробіток, може забезпечити йому належні умови для проживання та гармонійного розвитку. Вважає, що проживання сина з відповідачем негативно впливає на його виховання та психологічний стан. До того ж, відповідач не має стабільного доходу для матеріального забезпечення сина, у зв`язку з чим вимушена виїжджати за кордон з метою працевлаштування та залишати дитину на сторонніх осіб.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд звільнити його від сплати аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_6 у розмір ј частини усіх видів його заробітку на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 20 червня 2012 року; стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти, які не використані за цільовим призначенням за період з 10 вересня 2017 року по 16 березня 2018 року у розмірі 18 365,34 грн.; визначити місце проживання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_2 аліменти у розмір ј частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звільнено з 24 жовтня 2017 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від сплати аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу) на підставі виконавчого листа №2/426/2571, виданого 19 березня 2018 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області.

Виконавчий лист №2/426/2571, виданий 19 березня 2018 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області повернуто до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м.Нікополь Дніпропетровської області (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 24 жовтня 2017 року до досягнення дитиною повноліття.

В решті позовних вимог, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмір 1 344,80 грн. (одна тисяча триста сорок чотири грн. 80 коп.)

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.) на користь держави за вимогу щодо стягнення аліментів.

В апеляційній скарзі, відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, його незаконність та необґрунтованість, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Також просить рішення від 20 червня 2012 року, ухвалене Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області щодо стягнення з позивача на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , залишити в законній силі.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивачка вказує на порушення судом норм п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України, при цьому зазначає, що суд за наявності її клопотання, відправленого 15 січня 2019 року на електронну адресу суду про відкладення судового розгляду у зв`язку з її перебуванням за кордоном, проігнорував клопотання, розгляд справи не відклав, ухваливши оскаржуване судове рішення. Також, апелянт вказує на порушення судом положень статей 43, 64 ЦПК України, оскільки суд не допустив до участі у справі її представника за довіреністю, виданою 25 жовтня 2018 року та не прийняв письмовий відзив на чергову уточнену позовну заяву позивача від 12.11.2018 року.

Окрім того, відповідач вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на правильність сплати позивачем судового збору, вказує, що позивач за три вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру повинен був сплати судовий збір у розмірі 2819,20 грн., тоді, як позивачем сплачено вього 1344,80 грн. за дві вимоги, що є порушенням ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір».

Також, відповідач зазначає, що після розірвання шлюбу з відповідачем і стягненням з нього аліментів у 2012 році, за проханням позивача вона не віддавала виконавчий лист на виконання до виконавчої служби, оскільки позивач, починаючи з травня 2012 року по вересень 2017 року за поданою за місцем роботи заявою добровільно платив аліменти на сина на картковий рахунок відкритий у АТ КБ «Приватбанк». Відповідач стверджує, що після розірвання шлюбу вихованням сина займалася вона одна, позивач влаштовував своє особисте життя і участі в житті сина не приймав. Також, відповідач зазначає, що для того, щоб покращати своє матеріальне становище, придбати необхідні речі вона була вимушена виїхати за кордон за трудовою візою на термін з 10.09.2017 по 10.03.2018, тому у цей період часу за їх з позивачем домовленістю син проживав з позивачем, а після повернення на Україну, дитина знову мешкала із нею, про, що не заперечував позивач. У цей період часу, оскільки позивач перестав сплачувати аліменти, вона 19 березня 2018 року звернулася до суду та отримала виконавчий лист, який передала на виконання до відділу ДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області. Кошти, які були примусово стягнуті по виконавчому листу за період з вересня 2017 року по березень 2018 року витрачались нею на потреби дитини. Апелянт звертає увагу на те, що при стягненні з неї аліментів, суд не звернув уваги на те, що з березня 2018 року по жовтень 2018 року син знову проживав з нею. Відповідач зазначає, що через мізерну заробітну плату яку вона отримувала в ПАТ «Дніпропетровськгаз», для того, щоб забезпечити сина вона в останній раз вирішила у листопаді 2018 року поїхати за кордон, щоб зароботи кошти, про що було відомо позивачу і вона вважала, що і на цей період син буде проживать із батьком, однак останній не прореагував на її повідомлення, сина до себе не забрав, тому вона змушена була залишити дитину близькій їй людині, якій вона довіряє. Апелянт вважає, що позивач навмисно скористався ситуацією яка склалася, викликав поліцію, щоб отримати від неї кошти та не сплачувати аліменти, за її відсутність, позивач залякав дитину і змусив його сказати в суді, що син хоче жити з батьком, а не з матір`ю. Відповідач стверджує, що в теперішній час після її повернення з заробітків, син знову мешкає з нею і не має бажання повертатись до батька. Апелянт вказує, що суд не врахував того факту, що позивач не має свого житла і мешкає з новою дружиною в орендованій квартирі.

Також, відповідач наголошує на тому, що суд не надав належної оцінки висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини від 30 травня 2018 року №390, самоусунувся від встановлення фактичних обставин справи.

Апелянт вважає, що відсутні виняткові обставини розлучення малолітнього сина з матір`ю, а встановлення місця проживання дитини з батьком на даному епаті розвитку, не буде максимально відповідати його інтересам, оскільки дитина у такому віці потребує більше материнської опіки та догляду, тому вважає, що з метою забезпечення інтересів їх сина, необхідно визначити місце проживання дитини з матір`ю.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач ОСОБА_1 просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши відповідача ОСОБА_2 і її представника ОСОБА_7 , які, кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_8 , які кожен окремо заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача, наполягали на залишенні рішення суду першої інстанції без змін, представника 3-ї особи - служби у справах дітей Нікопольської міської ради - Городничого О.Л., який підтримав апеляційну скаргу відповідачки, просив її задовольнити, вислухавши в присутності педагога ОСОБА_9 малалітню дитину сторін ОСОБА_4 , який наголосив на тому, що він останнім часом мешкає із батьком і повертатися до матері не бажає, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду, як законне та обґрунтоване ухвалене на підставі наданих та об`єктивно досліджених доказах має бути залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 22 грудня 2007 року.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2012 року їх шлюб було розірвано. Вказаним рішенням визначено, що дитина після розірвання шлюбу залишається проживати з матір`ю (а.с.8). Рішення набуло чинності 08 травня 2012 року.

Також, рішенням Нікопольського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 20 червня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття (справа № 426/3594/12, провадження № 2/426/2571/2012).

Позивач, починаючи з травня 2012 року добровільно сплачував аліменти на користь відповідача на утримання сина у розмір 25 % від його заробітку, на підставі власноручно написаної ним заяві за місце роботи. Дані обставини підтверджуються звітом СП «Криворізьке локомотивне депо» про здійснені відрахування та виплати відносно позивача ОСОБА_1 (а.с. 58-60).

З вересня 2017 року малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідач ОСОБА_2 виїхала за кордон за трудовою візою, що не оспорювалось відповідачем.

У зв`язку з тим, по відповідачка виїхала за кордон на заробітки і син сторін став проживати з батьком, починаючи з жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 припинив сплачувати аліменти на користь відповідача на утримання їх сина ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою про його доходи №76 (а.с.35).

Окрім того, матеріалами справи встановлено, що 19 березня 2018 року ОСОБА_2 отримала виконавчий лист №2/426/2571/12 щодо стягнення з позивача аліментів на утримання їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмір ј частини з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.114).

26 березня 2018 року постановою старшого державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Логвиненко Т.Ю. відкрито виконавче провадження №56046264 щодо стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 аліментів у розмір ј частини з усіх видів його заробітку на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.72,73).

З розрахунку заборгованості по аліментам за виконавчим листом № 2/426/2571, виданого 19 березня 2018 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, вбачається, що станом на 01 березня 2018 року заборгованість ОСОБА_1 становить 18 365,34 грн. та виникла за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року (а.с.74), тобто за час коли малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав разом з батьком та перебував на його утриманні.

Також, судом встановлено, що 06 листопада 2018 року ОСОБА_2 знову виїхала за кордон за трудовою візою та залишила дитину під наглядом сторонньої людини не повідомивши про це позивача, у зв`язку із чим останній звертався до Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області де його заяву було зареєстровано у журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 34501 від 10 листопада 2018 року (а.с.116).

Отже, як встановлено судом малолітній ОСОБА_5 з 10 листопада 2018 року знову проживає з батьком ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними Актами від 21 листопада 2018 року, затвердженими керівником ОСББ «Козацьке-1» (а.с.117,118).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив з того, що заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів виникла в період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року, тобто за час коли малолітній син проживав разом з батьком та перебував на його утриманні, тому суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 частині звільнення його від сплати заборгованості по аліментам за цей період є обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення про визначення місця проживання дити з батьком, суд першої інстанції, враховуючи інтереси малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виходив з того, що позивач ОСОБА_1 офіційно працевлаштований, працює машиністом електровоза Оборотного депо Нікополь та має стабільний дохід, що опитана в судовому засіданні дитина підтвердила своє бажання проживати з батьком даже після повернення матері з закордону.

Оскільки місце проживання дитини було визначено із батьком, суд звільнив ОСОБА_1 з дати звернення до суду з позовом від сплати аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу) на підставі виконавчого листа № 2/426/2571, виданого 19 березня 2018 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, та відповідно з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнув аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 24 жовтня 2017 року до досягнення дитиною повноліття.

Відмовляючи позивачу у задоволенні його вимоги про стягнення з відповідача суми аліментів яка була ним сплачена на її користь за період з 10 вересня 2017 року по 16 березня 2018 року в розмірі 18 365,34 грн., як такі, що не використані за цільовим призначенням суд виходив з того, що обраний позивачем у цій частині спосіб захисту суперечить нормам ч.ч.1, 2 ст.186 СК України, які чітко та однозначно встановлюють спосіб захисту порушеного права, не припускають жодної альтернативи та направлені на недопущення зловживання своїм правом власника.

Колегія суддів у повному обсязі погоджується з наведеними вище висновками суду першої інстанції, з огляду на теке.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст.161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором та не потребує надання згоди на її обов?язковість Верховною Радою України у формі ратифікації. В контексті міжнародного права такі, серед іншого документи як декларації міжнародних організацій відносяться до так званого "soft law" і з формально-юридичної точки зору не є тим жорстоким правом, яке зобов?язує державу діяти в певний спосіб.

Згідно ч.2 ст.197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частини 7, 8 ст.7 СК при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно вимог ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Обов`язком батьків у відповідності до положень СК України є утримання та забезпечення дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Так, рішенням Виконавчого комітету Нікопольської міської ради №390 від 30 травня 2018 року затверджено висновок служби у справах дітей Нікопольської міської ради про недоцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 (а.с.79).

З висновку Служби у справах дітей Нікопольської міської ради вбачається, що під час бесіди з малолітнім ОСОБА_3 , останній виявив бажання проживати з матір`ю, тому враховуючи думку дитини, його вік, а також рекомендації комісії з питань захисту прав дитини від 22 травня 2018 року було визнано недоцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 (а.с.80).

Суд першої інстанції під час судового засідання 15 січня 2019 року в присутності вчителя КЗО «Нікопольська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступені «Гармонія» ДОР ОСОБА_10 опитав малолітнього ОСОБА_3 та під час бесіди з`ясував, що дитина бажає проживати разом з батьком, навіть після повернення матері.

Допитавши в судовому засіданні свідка ОСОБА_11 , яка є рідною сестрою позивача, суд встановив, що на даний час мати не займається вихованням дитини, а її виїзди закордон для працевлаштування є стресом для дитини, які негативно впливають на стан його здоров`я. На її думку дитині буде краще проживати з батьком, оскільки останній займається його вихованням, навчанням та лікуванням.

Під час апеляційного перегляду справи, також в присутності педагога ОСОБА_9 була повторно вислухана думка малолітнього сина сторін ОСОБА_12 , який зазначив, що йому краще проживати з батьком, який опікується ним, а з матір`ю він бажає бачитись, але не проживать разом.

Спеціалістами Служби у справах дітей Нікопольської міської ради були обстежені житлово-побутові умови позивача, які відповідають необхідним санітарно-гігієнічним нормам.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції опитавши свідків, в тому числі й малолітнього ОСОБА_3 , з`ясував думку дитини з ким з батьків він бажає проживати, дитина виявила бажання проживати з батьком, що підтвердила в судовому засіданні під час апеляційного перегляду справи, повно та всебічно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази дійшов вірного висновку, визначивши місце проживання малолітньої дитини з батьком, позивачем по справі, що як найкраще відповідатиме інтересам переданої дитини, та відповідно, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх спільної дитини.

Доводи апелянта про те, що суд не взяв до уваги висновок Служби у справах дітей Нікопольської міської ради, в якому зазначено про недоцільність проживання дитини з батьком, колегія суддів не сприймає, оскільки в рішенні суду цьому доказу надана належна правова оцінка, при цьому суд надав перевагу бажанню дитини проживати з батьком, що повністю узгоджується з наведеними вище нормами закону.

Доводи відповідача щодо порушення судом норм п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України, а саме розгляді справи за її відсутності за наявності відповідного клопотання про відкладення судового розгляду, то колегія суддів їх відхиляє.

З оскаржуваного судового рішення видно, що суд розглянув клопотання ОСОБА_2 , однак дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення судового розгляду, беручи до уваги тривалість розгляду справи, додержуючись такої засади цивільного судочинства, як розумність строків розгляду справи (справа перебуває в провадженні суду з жовтня 2017 року), надання відповідачем відзиву на позов, в якому викладені її заперечення щодо поданого до неї позову, тобто викладена її позиція щодо вимог позивача, яка була врахована судом під час ухвалення рішення (а.с.133-136).

Відповідно до частин 1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу, а приведені в апеляційній скарзі доводи практично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2019 року, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складено 23 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: