ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м. Чернівці

Справа №727/4590/17

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Кулянди М.І., Литвинюк І.М.

секретар Тодоряк Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування спільним майном, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 березня 2019 року, (головуючий у 1-й інстанції Ярема Л.В.),

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона та її колишній чоловік ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Її частка у майні складає 83/100, частка відповідача - 17/100.

Вказувала, що спільне користування квартирою є неможливим через існування між ними неприязних стосунків, які склалися після неодноразового перешкоджання їй у доступі до житла.

Вважає, що наявні підстави для припинення права відповідача на частку у спільному майні та виплаті компенсації за належну йому частку, визначену експертно-будівельним дослідженням.

Згідно уточнених позовних вимог просила припинити право власності ОСОБА_2 на 17/100 часток квартири АДРЕСА_1 ;

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/596/19 Категорія 44

визнати за нею право власності на 17/100 ідеальних часток зазначеної квартири з виплатою на користь ОСОБА_2 компенсації вартості його

частки у спільному майні в розмірі 215540 грн.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою, посилаючись на те, що сторони не дійшли згоди щодо порядку користування спільним житлом.

Просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділити йому в користування кімнату 25-5 площею 10,30 кв.м., ОСОБА_1 виділити в користування кімнату 25-6 площею 18,3 кв.м., кімнату 25-9 площею 21,30 кв.м., комору 25-8 площею 1,10 кв.м., у спільному користуванні залишити кухню 25-7 площею 8,20 кв.м., вбиральню 25-3 площею 1,10 кв.м., ванну кімнату 25-4 площею 2,80 кв.м., коридор 25-2 площею 5 кв.м. та коридор 25-1 площею 11 кв.м.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Повернуто ОСОБА_1 з депозитного рахунку ТУ ДСА України в Чернівецькій області внесені нею кошти в розмірі 203586 грн згідно квитанції №11 від 31.08.2017 року та кошти в розмірі 11954 грн згідно квитанції №326 від 19.10.2018 року.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділено ОСОБА_2 в користування житлову кімнату площею 10,30 кв.м., позначену в технічному паспорті 25-5;

виділено ОСОБА_1 в користування житлові кімнати 25-6 площею 18,3 кв.м., кімнату 25-9 площею 21,30 кв.м. та комору25-8 площею 1,10 кв.м.

У спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено кухню 25-7 площею 8,20 кв.м., ванну кімнату 25-4 площею 2,80 кв.м., вбиральню 25-3 площею 1,10 кв.м., коридор 25-2 площею 5 кв.м. та коридор 25-1 площею 11 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640 грн.

На вказане рішення ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушенням норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 отримав спадщину у вигляді 7/18 частин житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , та 1/6 частини квартири №2 за вказаною адресою, яку він за період розгляду справи подарував ОСОБА_4 , припинення права на частку в спірній квартирі не завдасть істотної шкоди його правам та інтересам. Разом з тим, наявність обставин, що унеможливлюють спільне користування майном, незначний розмір частки співвласника є підставами для задоволення її позову.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 березня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що припинення права власності відповідача на частину спірної квартири може завдати істотної шкоди його інтересам і призведе до порушення принципу рівності співвласників.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 листопада 2010 року (т.1 а.с.46).

25 лютого 2013 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.12).

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 14 травня 2015 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 17/100 ідеальної частки в квартирі АДРЕСА_1 , визнано недійсним видане на ім`я ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на вказану квартиру в частині 17/100 ідеальної частки даної квартири (т. 1 а.с.13-17).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 65541937 від 10 серпня 2016 року ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 83/100 частини спірної квартири, а ОСОБА_2 - 17/100 частини квартири (т. 1 а.с.23-24).

Згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи від 14 серпня 2018 року№468 ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на день проведення дослідження складає 1267883 грн, ринкова вартість 17/100 частин даної квартири становить 215540 грн., а ринкова вартість 83/100 частин складає 1052343 грн. Співвласнику 17/100 частин квартири повинно належати 13,02 кв.м., а співвласнику 83/100 частин даної квартири 63,58 кв.м. Виділити в натурі співвласнику 17/100 ідеальної частки даної квартири з влаштуванням окремого входу, другого санвузла, ванної кімнати і кухні з дотриманням нормативних площ та з окремим ходом неможливо. Ринкова вартість грошової компенсації частки 17/100 вказаної квартири станом на день проведення експертизи становить 215540 грн (т. 2, а.с.96-106).

Позивачем ОСОБА_1 внесено вартість 17/100 частки відповідача в сумі 215540 грн на депозитний рахунок суду, що підтверджується відповідними квитанціями.

Встановлено, що позивач зверталась до відділу поліції з приводу того, що відповідач перешкоджав їй та її представнику в доступі до житла, не впускав у квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03жовтня 2016 року зобов`язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від замка вхідних дверей спірної квартири, а також усунути перешкоди, які він чинить у користуванні житлом та вселити ОСОБА_1 в квартиру (т. 1 а.с.18-20).

На виконання даного рішення суду 16 грудня 2016 року Шевченківським районним судом м. Чернівці видано виконавчий лист №727/3850/16-ц, який згідно акту державного виконавця від 31 січня 2017 року виконано (т. 1 а.с.52).

Відповідно до довідок, виданих ЖБК №73, станом на 01 лютого 2017 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , а фактично проживають ОСОБА_2 та його цивільна дружина. 07 липня 2017 року за даною адресою зареєструвалась ОСОБА_6 (т. 1 а.с.53, т. 2 а.с.44).

ОСОБА_1 оплачує комунальні послуги за 83/100 частини квартири, а ОСОБА_2 - за 17/100 частини квартири (т.1 а.с.53).

ОСОБА_2 з листопада 2016 року по квітень 2017 року призначено житлову субсидію, з травня 2017 року надання субсидії не продовжувалось (т.1 а.с.215-218).

Як убачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.01.2019 року, відповідач іншого нерухомого майна не має (т.2 а.с.198-201).

Після смерті матері ОСОБА_2 успадкував 2/9 ідеальних часток квартири АДРЕСА_2 .

10 лютого 2017 року він подарував доньці ОСОБА_4 2/9 часток зазначеної квартири, яка належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 квітня 2008 року, що підтверджується договором дарування частини квартири від 10 лютого 2017 року (т.1 а.с.186-187).

Після смерті батька ОСОБА_2 успадкував 1/6 частку квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 лютого 2018 року. Дану частку 14 лютого 2018 року він подарував ОСОБА_4 , що підтверджується договором дарування частини квартири (т.1 а.с. 246-247).

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Відповідно до частини першої статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Пред`являючи позов про припинення права на частку у спільному майні, ОСОБА_1 посилався на те, що частка відповідача у майні є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне користування цим майном є неможливим.

Зі змісту статті 365 ЦК України припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої вищевказаної статті умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16 січня 2012 року № 6-81цс11, від 19 лютого 2014 року № 6-4цс14, від 02 липня 2014 року № 6-68цс14. Така судова практика є незмінною.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на відсутність іншого житла, а тому припинення його права власності на частку у спірному майні завдасть істотної шкоди його інтересам.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_2 постійно проживає в спірній квартирі, іншого житлового приміщення не має, суд першої інстанцій правильно застосував до спірних правовідносин статтю 365 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для припинення його права на частку у спільному майні.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 мав у власності частину квартири після смерті батьків, яку відчужив під час розгляду справи на користь доньки, висновків суду не спростовують. Відповідач скористався правом розпоряджатися своєю власністю, що не заборонено законом. Крім того, кожна особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну (ст. 310 ЦК України). ОСОБА_2 обрано місцем свого проживання спірну квартиру, співвласником якої він є.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач на момент отримання позивачем свідоцтва про право власності на квартиру там не проживав, що встановлено рішенням суду, колегія суддів відхиляє, оскільки суттєвим для вирішення спору є наявність чи відсутність у відповідача власного житла.

Наявність у власності цивільної дружини ОСОБА_2 чотирикімнатної квартири в м. Чернівці правового значення для розгляду справи не має.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо користування спільним майном, а виділ ОСОБА_2 в користування найменшої кімнати забезпечує кожному зі співвласників можливість користуватися належною йому частиною жилої площі.

Відповідно до частини 3 статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статі 383 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування а розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року №6-1500цс15.

При встановленні порядку користування спірною квартирою неможливо забезпечити відповідність ідеальної частки ОСОБА_1 реальній, що є допустимим, а тому посилання в апеляційній скарзі на порушення її права власності є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 липня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: М.І. Кулянда

І.М. Литвинюк