КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8437/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Приходька К.П.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що 14 вересня 2016 року він позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 1 820 дол. США та 12 900 грн, які той використав на особисті потреби. Факт отримання коштів підтверджується розпискою, яку позичальник склав та підписав власноручно. Указану суму ОСОБА_1 мав повернути до 14 вересня 2017 року, а саме починаючи з 15 жовтня 2016 року щомісячно сплачувати заборгованість частинами. Відповідач зобов`язався також сплатити 3 % річних від суми боргу та відшкодувати інфляційні збитки. Проте свої зобов`язання ОСОБА_1 виконав тільки частково, а саме 23 квітня 2018 року перерахував на картковий рахунок позивача 1 000 грн, а 14 травня 2018 року перерахував ще 1 000 грн. Отже, станом на 24 листопада 2018 року залишок заборгованості складає 1 820 дол. США та 10 900 грн. Посилаючись на порушення відповідачем зобов`язань щодо своєчасного повернення грошових коштів, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість в розмірі 61 488,36 грн, 3 % річних, нарахованих на загальну суму боргу в розмірі 4 156,12 грн, інфляційні витрати, нараховані на суму боргу у національній валюті в розмірі 2 250,08 грн, а також понесені судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 10 900 грн та 1 820 дол. США, що є еквівалентом 50 577,80 грн, 3 % річних від суми основного боргу в розмірі 2 109,90 грн, інфляційні втрати в розмірі 1 248,72 грн, а всього стягнуто 64 836,42 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704,80 грн. У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що з 2013 року відповідач неофіційно працював водієм на фірмі позивача. Перебуваючи у відрядженні в Республіці Польща, на відповідача, який керував належним позивачу транспортним засобом марки «Даф», працівниками поліції було накладено штраф в розмірі 2 000 дол. США через його технічну несправність, який був сплачений позивачем. 28 жовтня 2015 року позивач офіційно прийняв відповідача на роботу на умовах, що той буде працювати, а з його заробітної плати щомісячно здійснюватиметься відрахування у рахунок відшкодування витрат зі сплати штрафу. У серпні 2016 року, після відшкодування зазначених витрат, відповідач виявив бажання звільнитися з роботи, однак позивач не погодився, мотивуючи свої дії тим, що понесені витрати зі сплати штрафу не були відшкодовані у повному обсязі. У зв`язку з чим, в обмін на звільнення та повернення трудової книжки, з метою забезпечення виконання вимог позивача щодо відшкодування витрат зі сплати штрафу, зловживаючи довірою відповідача, позивач змусив останнього скласти розписку про отримання грошових коштів в розмірі 1 820 дол. США та 12 900 грн. При цьому жодних грошових коштів, які зазначені в розписці, відповідачем не отримувалося. Після складання розписки, яка на вимогу позивача була датована 14 вересня 2016 року, відповідача було звільнено з роботи за згодою сторін, про що 4 серпня 2016 року внесено запис до трудової книжки. Ця розписка не містить жодних доказів на підтвердження факту погодження її тексту (умов) двома сторонами, тому зазначене свідчить про її одноособовість, а також не свідчить про намір та однозначне волевиявлення позивача надавати грошові кошти відповідачу. Крім того, розписка не містить всіх необхідних умов, зокрема дати коли відповідачем були отримані грошові коштів (дата складання розписки не є датою отримання/надання коштів), способу їх отримання (перерахування на картковий рахунок/видача готівкою, тощо), а також чітко визначених умов щодо зобов`язанням їх повернення. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідно до розписки відповідач отримав від позивача грошові кошти, оскільки жодних доказів про передання зазначених коштів надано не було та, відповідно, в тексті розписки про зазначене не міститься (письмове, добровільне підтвердження зі сторони позивача, що свідчило б про суб`єктивний намір надання грошових коштів в борг), що свідчить про відсутність ознак реального характеру позики.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Позивач вважає, що між ним та відповідачем немає і не могло бути жодного трудового спору. Усі відомості, незалежно від того, реальні вони чи вигадані, які стосуються трудової діяльності відповідача, не мають жодного відношення до предмета даного спору. Посилання відповідача на конфлікт, який виник у зв`язку з його трудовою діяльністю на підприємстві (назву якого не повідомлено) не може мати відношення до позики, наданої позивачем. Записи у трудовій книжці, копія якої додана до апеляційної скарги, не підтверджують його трудових відносин з позивачем. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відзив на позовну заяву та будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень відповідачем подано не було, він не висував зустрічних вимог чи клопотань. Докази, подані відповідачем разом з апеляційною скаргою з порушенням положень частини третьої статті 367 ЦПК України, не стосуються укладення чи виконання спірного договору позики, є виключно свідченням його трудових відносин, а відтак не є належними. Помилковим є твердження в апеляційній скарзі про відсутність підпису відповідача на розписці, оскільки підпис там є, а оригінал розписки було досліджено місцевим судом в судовому засіданні. Заперечення в апеляційній скарзі реальності позики спростовується наявністю грошових переказів відповідача, які він не витребовує у позивача як безпідставні. При цьому за змістом частини другої статті 1047 ЦК розписка є документом, який посвідчує договір позики, тобто ніякого іншого документу, крім розписки, на підтвердження дійсності вказаного договору законодавець не передбачив та не вимагає.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення суми боргу частинами за договором позики, тому з нього на користь позивача підлягає стягненню основна сума боргу, 3 % річних та інфляційні втрати за період прострочення виконання зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Разом з тим, особливість реальних договорів зазначена і в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

З наведеного слідує, що на підтвердження вимог названого закону відповідач видав позивачу розписку про позичені гроші. Така форма надана договору за бажанням сторін.

ОСОБА_2 надав суду розписку, згідно якої 14 вересня 2016 року ОСОБА_1 взяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 1 820 дол. США та 12 900 грн із зобов`язанням повертати щомісячно зазначену суму частинами, починаючи з 15 жовтня 2016 року до 14 вересня 2017 року.

У випадку неповернення боргу позичальник зобов`язався сплатити 3 % річних від суми боргу та інфляційні витрати за період не повернення позики.

Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеному розмірі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноручно ОСОБА_1 .

Таким чином наявна в матеріалах справи розписка на підтвердження укладеного договору позики, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобов`язання, передбаченого частиною першою статті 1046 ЦК України і є належним доказом укладення між сторонами позики вищевказаної грошової суми.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що під час укладення договору позики були дотримані вимоги частини першої статті 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики і що складання позичальником розписки, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми є правом, а не обов`язком сторін договору позики.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що у визначені в договорі строки відповідач грошові кошти не повертав, лише 23 квітня 2018 року перерахував на картковий рахунок позивача 1 000 грн, а 14 травня 2018 року - ще 1 000 грн.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).

У частині другій статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з урахуванням наведених норм закону, дійшов правильного висновку, що відповідачем порушено зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу частинами за договором позики, а тому з нього на користь позивача підлягають до стягнення грошові кошти в сумі, яка дорівнює загальному розміру основного зобов`язання, а саме 10 900 грн та 1 820 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день звернення позивача до суду становило 50 577,80 грн.

Крім того, позивач має право вимагати стягнення з відповідача 3 % процентів річних від простроченої суми грошового зобов`язання та інфляційні втрати за весь час прострочення сплати боргу у гривнях, що в даному випадку складає 2 109,90 грн. та 1 248,72 грн відповідно. Вищевказані суми були вирахувані судом першої інстанції, а їх розмір не оспорюється сторонами в апеляційному порядку. При цьому суд врахував, що положення частини другої статті 625 ЦК України щодо нарахування встановленого індексу інфляції на суму боргу не застосовується до зобов`язань, визначених у іноземній валюті, а стосується лише до грошових зобов`язань, виражених в гривневому еквіваленті.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини.

Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.

Згідно із статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Статтями 76, 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною четвертою статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із доданих до апеляційної скарги доказів не вбачається, що сторони перебували між собою у трудових відносинах, що у відповідача перед позивачем існувало будь-яке невиконане зобов`язання, крім зобов`язання за договором позики від 14 вересня 2016 року, а також, що відбулася заміна зобов`язання одного на інше.

Відповідно до копії трудової книжки відповідача, 28 жовтня 2015 року він був прийнятий на роботу ФОП ОСОБА_3 на посаду водія автотранспортних засобів та звільнений за згодою сторін 4 серпня 2016 року.

Тобто, деякий час відповідач працював водієм у відмінної від позивача ОСОБА_2 особи, що у свою чергу не спростовує факт укладення між сторонами договору позики саме 14 вересня 2016 рокута реальність цього договору, оскільки в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Відповідач таку презумпцію не спростував, договір позики не оспорював як по суті, так і у зв`язку з доводами про їх безгрошовість (стаття 1051 ЦК України).

Доводи ОСОБА_1 про те, що розписка була вчинена під впливом психічного тиску та в обмін на звільнення з роботи також є безпідставними та не ґрунтуються на доказах у справі.

При цьому слід врахувати положення частини третьої статті 367 ЦПК України, яким встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте відповідач, який приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, під час апеляційного перегляду ухваленого судового рішення так і не вказав на поважні причини та не надав доказів, які заважали подати додані до апеляційної скарги письмові матеріали до суду першої інстанції.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статтей 263 - 265 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

К.П. Приходько