Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3347/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі окрім них, зареєстровано місце проживання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 . Разом з тим, ОСОБА_3 є громадянкою Російської Федерації. У квітні 2016 року ОСОБА_3 , добровільно залишивши помешкання та забравши усі свої речі, виїхала разом із дітьми на постійне місце проживання до Російської Федерації. Участі у витратах на утримання квартири відповідачі не беруть. Через це позивачі вимушені сплачувати за відповідачів комунальні послуги та не можуть оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Будь яких дій, направлених на перешкоджання відповідачами користуватися житловими приміщеннями у вказаній квартирі, позивачами не вчинялося. Посилаючись на норми ст. 316, 317,319, 321 та 405 ЦК України, позивачі просили усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом позбавлення відповідачів права користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а тому звернулися до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 10 травня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначено підготовчий розгляд справи.
Ухвалою суду від 19 червня 2019 року підготовче судовий засідання закрите та призначено справу до розгляду у загальному судовому порядку по суті позовних вимог.
В судове засідання позивачі та їх представник адвокат Конопатський О.О. не з`явилися. Проте від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він також зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 також в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені судовими викликами направленими за зареєстрованим місцем їх проживання, проте поштові відправлення повернулися на адресу суду без вручення адресатам, що суд вважає належним повідомленням осіб.
У відповідності до ст. 280 ЦПК суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомили.
У відповідності до положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, судом визначено, що неявка представника третьої особи не перешкоджає розгляду даної справи.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивачів до відповідачів, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Матеріалами справи та в судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить позивачеві ОСОБА_1 та її синові - позивачу ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 , що видане Придніпровським райвиконкомом 01.08.2007 року. Дані обставини, також підтверджуються витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ЧООБТІ» від 04.08.2007 року.
Відповідно до довідки, виданої КП «Придніпровська СУБ» Черкаської міської ради від 03.10.2017 року та інформації відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради від 07.05.2019р., відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі: ОСОБА_3 з 07.10.2009 року; ОСОБА_4 з 07.10.2009року; ОСОБА_5 з 17.03.2010 року; ОСОБА_5 з 05.08.2011 року. Крім того, у квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Згідно акту опитування сусідів від 06.06.2018р. №180 за адресою: АДРЕСА_2 з 29.04.2016р. відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 не проживають. ОСОБА_3 участі в утриманні квартири не приймає та її особистих речей в квартирі немає.
Крім того, як вбачається з засвідченої тимчасово виконуючої обов`язки нотаріуса нотаріуса нотаріального округу міста Хабаровськ Хабаровського краю Бахарєвої ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 дала згоду та просить зняти її та її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з реєстраційного обліку за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку із зміною місця проживання.
Згідно довідки №7235 виданої 11.05.2018р. спеціалістом ІПС МУП м. Хабаровська «РКЦ» ОСОБА_3 та її доньки: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .
Таким чином, судом встановлено, що відповідачі не мешкають за зареєстрованим місцем проживання в Україні, оскільки постійно проживають в Російській Федерації та мають там зареєстроване місце проживання.
Крім того, суд враховує, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.02.2019р., яке набрало законної сили 11.04.2019р., у справі 711/4763/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_2 та Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, було встановлено наступні обставини:
-батьками дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,- є ОСОБА_3 (мати) та ОСОБА_2 (батько), що підтверджується даними свідоцтв про їхнє народження;
-відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.11.2015р. (справа №711/9841/15-ц) шлюб, укладений 19.02.2009 року (актовий запис №155) між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , розірваний.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються cт.ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 року №1382-VII401.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Так відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Судом встановлено, що до суду звернулися позивачі з позовом до осіб, яким було надано право на користування житловими приміщеннями квартири АДРЕСА_4 , як членам сім`ї одного з співвласників даної квартири, а саме ОСОБА_2 , який на даний час є колишнім чоловіком відповідачки ОСОБА_3 та батьком відповідачок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч.2 п.7 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення правовідношення.
Відповідно до ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 року №1382-VII401 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги те, що відповідач ОСОБА_3 після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_2 вже не є членом сім`ї останнього, проте добровільно не знялася з реєстраційного обліку у квартирі, співвласником якої є її колишній чоловік, чим фактично порушує права останнього та іншого співвласника на вільне володіння та розпорядження власністю, а тому, суд приходить до висновку, що вимога позивачів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом позбавлення ОСОБА_3 права користування квартирою АДРЕСА_4 підлягає до задоволення.
Щодо вимоги позивачів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом позбавлення неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , права користування квартирою АДРЕСА_4 , суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї.
За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.
Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.
У відповідності до Преамбули Закону України «Про охорону дитинства» (далі по тексту - Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.
За статтею 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.
Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно статті 11 Закону сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Таким чином саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що неповнолітні відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 є членами сім`ї позивача ОСОБА_2 і мають право на користування житловим приміщенням, що належить їх батьку на праві власності. Проте, суд приймає до уваги, що відповідач ОСОБА_3 (мати неповнолітніх дітей), як їх представник надала нотаріально засвідчену згоду на знаття з реєстраційного обліку її та її дітей у квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку із зміною місця проживання. Крім того, суд також враховує, що на даний час неповнолітні діти мають зареєстроване місце проживання за однією адресою із своєю матір`ю, а саме: АДРЕСА_3 , а відтак права дітей на житло збережено і у разі задоволення даної позовної вимоги дане право не буде порушено жодним чином.
При таких обставинах, суд приходить до висновку, що позові вимоги позивачів підлягають до задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3-5, 10-13, 82-89, 141, 263-266, 268, 280-283 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 22, 391, 405, 598 ЦК України, ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 року №1382-VII401 суд,-
Головуючий: Р. В. Демчик