ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

10 травня 2019 року

м. Харків

справа F 644/279/17

провадження F 22-ц/818/94/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Піддубного Р.М., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі F ОСОБА_5, ОСОБА_6,

інші учасники справи:

треті особи - Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», департамент реєстрації Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про забезпечення позову за апеляційною скаргою ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, ухвалене 31 травня 2017 року о 14 годині 08 хвилин у складі судді Горчакової О.І., -

установив:

У січні 2017 року позивачі звернулися до суду із позовом, у якому просили визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28.01.1994 року F 72, укладений на Харківській універсальній біржі між ОСОБА_9,ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_1 та ОСОБА_5; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.04.1996 F V-04-376-H, укладений на Харківській універсальній біржі укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру F 28 по вул. Біблика (колишня Другої ПFятирічки), 20/8 у м. Харкові за ОСОБА_5; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру F 28 по вул. Біблика (колишня Другої ПFятирічки), 20/8 у м. Харкові за ОСОБА_6; визнати право власності на квартиру F 28 по вул. Біблика (колишня Другої ПFятирічки), 20/8 у м. Харкові за ОСОБА_2М, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_9, на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1994 року F 747.

В обґрунтування позову посилалися на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Орджонікідзевської районної Ради народних депутатів міста Харкова від 09.11.1983 F 31 ОСОБА_9, батькові: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_10, було видано ордер від 23.11.1983 F 70817 на право отримання чотирьохкімнатної квартири F АДРЕСА_1 (надалі Квартира). Вказане право ОСОБА_9 (батько) реалізував та вселився разом зі своєю родиною у складі шістьох осіб, а саме: ОСОБА_4 F дружиною, та синами - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_10 у вказану Квартиру. У січні 1994 року всі члени родини ОСОБА_12 взяли участь у безоплатній приватизації вищевказаної квартири, про що органом приватизації житлового фонду Харківського тракторного заводу ім. С. Орджонікідзе видано Свідоцтво про право власності на житло. У липні 2005 року основний квартиронаймач ОСОБА_9 (батько) помер. Звернувшись до Четвертої Харківської державної нотаріальної контори (надалі ХДНК) із заявами про прийняття спадщини за законом, позивачі дізнались, що станом на 31.12.2015 року Квартира належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 06.04.1996 F V-04-376-H, укладеного на Харківській універсальній біржі. ОСОБА_6 придбав вищезазначену квартиру у ОСОБА_5, яка набула право власності на вказане нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 28.01.1994 F 72. Вказаний договір був укладений на Харківській універсальній біржі без відому, згоди та присутності позивачів. У Квартирі позивачі мешкають з моменту отримання ордеру від 23.11.1983 F 70817 та до теперішнього часу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оспорювані правочини нотаріально не посвідчені, дійсними не визнані, право власності на підставі цих угод не зареєстровано, такі угоди не створили правових наслідків, а тому є нікчемними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_13, яка діє в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_4, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення , яким просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом помилково було застосовано до оспорюваних правочинів норми ЦК України від 2004 року. Враховуючи укладення договорів у 1994 та 1996 роках застосуванню підлягають норми ЦК УРСР від 1963 року. У цивільному кодексі 1963 році вказано, що недодержання умови нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку тягне за собою його недійсність. Крім того, договір від 28.01.1994 року було укладено без дозволу опіки та піклування, хоча ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на той час був неповнолітнім. Реєстрація права власності на Квартиру за ОСОБА_5, а потім ОСОБА_6 підтверджена довідкою КП «ХМБТІ» в матеріалах справи, про необхідність витребування оригіналу якої судом при розгляді справи не зазначалось.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року апеляційна скарга представника позивачів була задоволена, рішення суду від 31 травня 2017 року було скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу Квартири, укладений 28 січня 1994 року на Харківській універсальній біржі між ОСОБА_9,ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Суд апеляційної інстанції установив, що договір купівлі-продажу від 28 січня 1994 року не відповідає вимогам статті 227 ЦК Української РСР, тому визнав його недійсним. Відмовляючи у задоволенні вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06 квітня 1996 року, апеляційний суд виходив із того, що позивачі не є сторонами цього правочину і не позбавлені можливості захистити своє право в інший спосіб. Оскільки ОСОБА_5 не зареєстрована власником спірного нерухомого майна, суд відмовив у скасуванні державної реєстрації права власності за нею. Крім того, у задоволенні позову в частині скасування за ОСОБА_12 державної реєстрації на спірне нерухоме майно та визнання права власності на Квартиру за позивачами суд також відмовив, оскільки це майно у чинного власника ОСОБА_12 не витребовувалась відповідно до статті 388 ЦК України.

Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2108 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції мотивував постанову тим, що хоча апеляційний суд і зробив правильний висновок про недійсність договору купівлі-продажу від 28 січня 1994 року, він не дослідив причин поважності пропуску позивачами строків позовної давності, які за ЦК УРСР могли застосовуватися без заяви сторони у справі та не перевірив пояснень позивачів про те, що про факт неодноразового продажу Квартири, в якій вони проживають понад 20 років, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дізналися у січні 2016 року з відповіді Четвертої ХДНК, до якої ОСОБА_2 звернувся за свідоцтвом про право на спадщину.

25 березня 2019 року ОСОБА_7, діючи в інтересах позивачів, звернувся до суду із заявою, у якій просив вжити заходи забезпечення позову, а саме: накласти арешт на Квартиру та заборонити органу реєстрації місця проживання вчиняти дії щодо реєстрації місця проживання у Квартирі. В обґрунтування посилається на те, що 11 березня 2019 року представником ОСОБА_6 було запропоновано відповідачу зареєструвати своє місце проживання у спірній Квартирі з метою її подальшого продажу. Оскільки розгляд справи про оспорювання договорів купівлі-продажу, на підставі яких ОСОБА_6 набув права власності на Квартиру, не завершений, відчуження квартири і реєстрація в ній відповідача призведе до утруднення в майбутньому виконання рішення суду в разі задоволення позову.

ОСОБА_14, яка діє в інтересах ОСОБА_6, проти задоволення клопотання заперечувала. Посилалася на те, що представник позивачів не довів, що невжиття заходів забезпечення позову зробить неможливим або утруднить виконання рішення суду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_7 та ОСОБА_14, дослідивши матеріали справи, обговоривши клопотання в межах доводів апеляційної скарги, відзиву та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що клопотання про забезпечення позову підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК).

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій по вжиттю судом, на прохання осіб, які беруть участь у справі, передбачених законом заходів, які гарантують в майбутньому реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника). Інститут забезпечення позову в цивільному процесі дозволяє гарантувати дійсне і ефективне виконання судового рішення, а тим самим і здійснення реального захисту порушених, оспорюваних і невизнаних прав, свобод та інтересів осіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.

Згідно із роз'ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року F 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п.п. 1,2 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

ОСОБА_7, діючи в інтересах позивачів, просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на Квартиру та заборони органу реєстрації місця проживання вчиняти дії щодо реєстрації місця проживання у Квартирі.

Оскільки позовна заява ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 стосується оспорювання права власності ОСОБА_6 на Квартиру, то суд погоджується із тим, що подальший продаж спірного обFєкта нерухомості утруднить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Разом з тим, ухвала суду про накладення арешту на майно (грошові кошти) відповідача виконується державним виконавцем в порядку, визначеному у ст. 56 Закону України F 1404-VIII від 02.06.2016 «Про виконавче провадження».

Стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження», якою регулюються питання застосування арешту, має назву «Арешт і вилучення майна (коштів) боржника». Аналіз змісту вказаної статті дає підстави стверджувати, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. При цьому арешт може стосуватися як заборони розпоряджатися майном, так й заборони користуватися ним.

Отже, Закон України «Про виконавче провадження» розмежовує такі процесуальні дії, як накладення арешту на майно і оголошення заборони на його відчуження, а також проведення опису і арешту майна.

При застосуванні такого виду (способу) забезпечення позову, як накладення арешту на майно (п. 1 частини першої ст. 150 ЦПК України) потрібно конкретизувати його дію: опис, вилучення і передача на зберігання іншій особі або заборона на відчуження.

При забезпеченні позову у дійсній цивільній справі відсутня необхідність проводити опис спірної Квартиру та обмежувати право власника ОСОБА_6 у володінні та користуванні належним йому майном. Тому колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання представника позивачів ОСОБА_7 частково і забезпечити позов шляхом заборони відчуження Квартири. Така заборона не перешкодить власнику користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, окрім як не дозволить його відчужувати.

При цьому представник позивачів у клопотанні про забезпечення позову не вказав, яким чином реєстрація у спірній Квартирі місця проживання може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, тому у задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони органу реєстрації місця проживання вчиняти дії щодо реєстрації місця проживання у Квартирі належить відмовити.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст. 149, 150, 260, 261 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про забезпечення позову задовольнити частково

Заборонити відчуження квартири F АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_6 на праві власності.

У задоволенні заяви в іншій частині відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 13 травня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді Р.М. Піддубний

ОСОБА_15