КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №357/6319/18-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/3399/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Світанок» про визнання договору недійсним, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

11 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом де просив визнати договір оренди земельної ділянки, розміром 3,129 га, що знаходиться на території Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області, ніби-то укладений 18 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та Приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма Світанок», недійсним,

стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Світанок» на його користь моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 квітня 2017 року йому на праві приватної власності належить земельна ділянка, розміром 3,129 га, що знаходиться на території Трушківської сільської ради, Білоцерківського району, Київської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Дана земельна ділянка була передана відповідачу в оренду за договором, укладеним з попереднім власником - ОСОБА_2.

Починаючи з 2011 року, протягом тривалого часу, відповідач не сплачував орендну плату за використання земельної ділянки в зв'язку з переходом права власності ( спадщини) до нього, ОСОБА_1, в зв'язку з чим утворилась заборгованість по орендній платі за землю в розмірі 30 900 грн.

У травні 2017 року він звернувся до відповідача із зверненням щодо виплати заборгованості по орендній платі ( у грошовій та натуральній формі), згідно вимог договору оренди.

Відповідач на усне звернення запевнив його, що розрахунок буде проведено до 01 липня 2017 року, але свої зобов'язання не виконав.

Після 01 липня 2017 року він неодноразово звертався із зверненням до відповідача щодо виплати орендної плати та розірвання договору оренди, але відповіді не отримував.

У грудні 2017 року відповідач розрахувався з ним по орендній платі у грошовій формі та земельну ділянку не повернув, а продовжує її використовувати.

При цьому, відповідач мотивує це укладенням договору оренди земельної ділянки, укладеного між ним та відповідачем від 18 квітня 2017 року, який зареєстрований державним реєстратором 06 грудня 2017 року.

Однак, договір оренди від 18 квітня 2017 року є недійсним, оскільки право власності на земельну ділянку перейшло до нього лише 21 квітня 2017 року.

Крім того, у договорі присутні виправлення дат укладення та підписання договору оренди, а підписував він подібний документ у 2011 році, а саме 18 листопада 2011 року, і на той час у нього ще не було оформлено право власності на вказану земельну ділянку.

Таким чином, відповідач, підробивши договір оренди, використовує земельну ділянку, отримує з неї доходи та відмовляється її повертати власнику, а він, як власник земельної ділянки, не має змоги повернути земельний пай та передати його в оренду іншому орендарю.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив, що суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог і визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, площею 3,1290 га, що знаходиться на території Трушківської сільської ради, Білоцерківського району, Київської області, укладений між ним та Приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма Світанок», відсутні, оскільки позовні вимоги не доведені.

Також, не підлягають до задоволення позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки в судовому порядку не доведено належними та допустимими доказами факт завдання позивачу відповідачем вказаної моральної шкоди, внаслідок протиправних дій останнього, та в отримані ним ушкодження здоров'я, пов'язані з невиконанням або неналежним виконанням договору оренди.

Не погоджуючись із ухваленим судом рішенням, ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального права та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 6 ).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Нещасною Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №916, позивач євласником земельної ділянки,площею 3,1290 га, що знаходиться на території Трушківської сільської ради, Білоцерківського району, Київської області ( а.с. 7 ).

28 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та Приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма Світанок» було укладено договір оренди землі, відповідно до якого, позивач передав, а відповідач прийняв вищезазначену земельну ділянку в оренду на 7 років ( а.с. 13-14 ).

Також, ними погоджено орендну плату в розмірі 9 615,94 грн., що становить на дату підписання договору не менше 7% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки ( п. 6 правочину ).

В судовому засіданні були оглянуті надані позивачем та відповідачем оригінали вказаного правочину, які датовані 28 квітня 2017 року ( а.с. 82-85, 86-89 ).

Відповідно до п. 38. цього договору він набирає чинності після його державної реєстрації ( там же ).

Договір оренди від 28 квітня 2017 року був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 грудня 2017 року ( а.с. 15 ).

Відтак, між сторонами, дотримана форма договору та досягнуто всіхістотніх умов договору оренди землі у відповідності до ст.ст. 14, 15 Закону України «Про оренду землі».

Таким чином, місцевий суд, на переконання апеляційного суду, вірно зазначив, що позивачем не доведено наявність підстав недійсності правочину у відповідності до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 6, 13-16, 19, 21 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 5, 12, 13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 13, 15, 18 Закону України «Про оренду землі», з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Доводи апелянтапро те, що він не укладав спірний правочин та наявний у нього оригінал цього договору підписано ним у 2011 року, спростовується, зокрема, наданими оригіналами договору ( а.с. 82-85, 86-89 ), які суд відносить до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_1 на те, що місцевий суд не встановив коли саме було підписано спірний договір не відповідає дійсності, оскільки воно ( посилання ) спростовується текстом зазначених договорів за якими правочин укладений, як встановлено судом другої інстанції, 28 квітня 2017 року та він ( правочин ) набирає законної сили з моменту його державної реєстрації.

Відтак, згідно положень ст. 204 ЦК України зазначений договір є правомірним, оскільки судом не встановлено правових підстав для визнання його недійсності і така ( недійсність ) прямо не встановлена законом.

При цьому, розбіжність дати саме підписання цього правочину, на переконання апеляційного суду, не свідчить про те, що між сторонами не досягнуто всіх істотних умов правочину та наявність підстав для визнання правочину недійсним.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що він не підписував акт приймання-передачі, за відсутності другого примірника договору оренди та акту прийому-передачі об'єкта оренди суд першої інстанції не мав змоги встановити дійсні правовідносини та обставини укладання спірного договору, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції, а відтак - не є правовою підставою для задоволення як позовних так і апеляційних вимог.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Світанок» про визнання договору недійсним, стягнення моральної шкоди - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко