Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 754/7855/15-ц

провадження № 61-17256св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Слободянюк С. В., Лапчевської О. Ф., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що на момент укладення цього договору, він був введений в оману Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі -

ЗАТ «Альфа-Банк») щодо процентної ставки, визначення якої, є суттєвою умовою цього кредитного договору.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просив визнати недійсним із моменту укладення кредитний договір від 23 квітня 2008 року № 490065651, укладений між ним та ЗАТ «Альфа-Банк».

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення кредитний договір від 23 квітня 2008 року № 490065651, укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що на час укладення спірного кредитного договору,

ЗАТ «Альфа-Банк» відомо, що вказаний у цьому кредитному договорі розмір процентної ставки за користування кредитом, не відповідає реальному розміру процентної ставки.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва

від 02 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позивачу доведено орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується розрахунком сукупної вартості кредитну, які підписані позивачем без зауважень та застережень.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем підписано кредитний договір під впливом обману зі сторони з боку банку, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам, тобто банк навмисно ввів позивача в оману через свідомо надану недостовірну інформацію, яку повинен був надати перед укладенням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування та інше.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 23 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», укладений кредитний договір

№ 490065651 за умовами якого, ОСОБА_1 наданий кредит у сумі

17 415,71 доларів США з номінальною процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 13,5 %.

25 жовтня 2010 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін і доповнень № 1/490089425 до кредитного договору від 23 квітня

2008 року, відповідно до якого, розмір процентної ставки для частини кредиту № 1

із 23 квітня по 31 серпня 2008 року включно складає 13,50 %, а із 01 вересня

2008 року по 23 березня 2017 року - 16,50 %, для другої частини кредиту № 2 процентна ставка становить 19 %.

Із наданого розрахунку вартості кредиту на придбання транспортного засобу та реальної процентної ставки, як додаток до основного кредитного договору

від 23 квітня 2008 року № 490065651, сукупна вартість кредиту складає

26 989,37 доларів США.

Відповідно до розрахунку вартості та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, додаток № 1 до кредитного договору від 25 жовтня 2010 року, сукупна вартість кредитну - 28 465,60 доларів США.

Згідно із розрахунком вартості та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, додаток № 1 до договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 25 жовтня 2010 року № 1/490089425, сукупна вартість кредитну - 31 950,55 доларів США.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2016 року призначалась судово-економічна експертиза.

Згідно з висновком судово-економічної експертизи № 1514/16-45, проведеної експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - КНДІСЕ) 30 травня 2016 року, за результатами дослідження кредитного договору

від 23 квітня 2008 року реальна процентна ставка становить 19,34 %, є вищою за вказаною у додатку № 1 до кредитного договору (у додатку зазначено 19 %, (т. 1,

а. с. 25). Сукупна вартість кредиту, визначена станом на 23 квітня 2008 року складає 29 026,12 доларів США. Розрахунковий розмір ануїтетного платежу за кредитним договором відповідає визначеній у договорі відсотковій ставці 13,5 % (т. 2,

а. с. 74-83).

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній, на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладання кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції, про те, що позивач не довів, що під час укладення оспорюваного договору йому не була надана повна інформація щодо кредиту, чи що при підписанні договору його введено в оману та приховано сукупну вартість кредиту у зв`язку із чим він не зміг оцінити доцільність отримання кредиту на таких умовах.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем підписано кредитний договір під впливом обману з боку банку, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам, тобто банк навмисно ввів позивача в оману через свідомо надану недостовірну інформацію, яку повинен був надати перед укладенням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування та інше, не заслуговує на увагу, оскільки оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, а отже, вони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_1 під час укладення договору не заявляв, що з ним не проведено переддоговірної роботи, що йому незрозумілі умови договору, позивач підписував додаткові угоди до оспорюваного ним договору та в подальшому виконував його умови.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, а відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України,

№ 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскаржене судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик