РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/967/19

Провадження № 22-ц/4815/897/19

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Харечко С.П.

Рішення ухвалене в м. Рівне

Рівненський апеляційний суд :

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Боймиструк С.В.

судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бучек В.О. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення сплаченого авансового платежу, -

В С Т А Н О В И В :

17 січня 2019 року до Рівненського міського суду звернувся ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_1 про стягнення сплаченого авансового платежу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення сплаченого авансового платежу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, передані в якості авансу в розмірі 27960 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Бучек В.О." вважає його незаконним, прийнятим з порушенням норм процесуального права та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на тих належних та допустимих доказах, які містяться в матеріалах справи.

Зазначає, що позивач особисто взяв на себе зобов`язання укласти відповідні договори, з приводу яких сторони вступили у правовідносини шляхом написання листів 07 листопада 2018 року.

Вказує, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки тому факту, що ні позивачем, ні його представником не надано для суду жодних доводів та обґрунтованих причин через які позивач не виконав взяті на себе зобов`язання.

Зазначає, що саме позивач відмовився від укладення обумовлених правочинів та саме позивачем не було належним чином виконано взяті на себе зобов`язання. В одному із власноруч написаному листі від 07 листопада 2018 року, позивач чітко зазначив, що у випадку прострочки взятих на себе зобов`язань, останній не буде мати жодних претензій до апелянта щодо неповернення завдатку. Принцип свободи договору передбачає, що сторони мають право самостійно встановлювати його умови.

Вказує, що передача позивачем апелянту завдатку в сумі 1000 доларів США лише підтверджує намір позивача належним чином виконати взяті на себе зобов`язання та укласти відповідні договори.

Враховуючи дані факти та відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 571 ЦК України, відповідач не зобов`язаний повертати завдаток в сумі 1000 доларів США, оскільки саме позивачем було порушено взяті на себе зобов`язання, які він взяв на себе у власноручно написаних документах від 07 листопада 2018 року.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

У поданому на апеляційну скаргу відзиві, представник ОСОБА_2 , вважає її необґрунтованою, вимоги викладені в ній, не відповідають чинному законодавству.

Зазначає, що 07 листопада 2018 року ОСОБА_2 були надані грошові кошти в сумі 1000 доларів США, що еквівалентно на день надання 27960 грн. для ОСОБА_1 у якості авансового платежу, який передавався із подальшим наміром укладення договору купівлі-продажу незавершеного будівництва та уступки права суборенди на земельну ділянку. Факт отримання даних коштів підтверджується розпискою складеною на двох аркушах від 07 листопада 2018 року за підписом відповідачки. За усною домовленістю умовою купівлі вищезазначеного об`єкту нерухомого майна та уступки права суборенди був продаж позивачем власного об`єкту нерухомого майна гаражу по АДРЕСА_1 (задля отримання потрібної суми коштів). Відповідач усно запевнив позивача, що у разі неможливості продажу даного майна він поверне позивачу кошти надані у якості авансу.

Вказує, що 24 грудня 2018 року позивач повідомив усно відповідача про неможливість купівлі ним даної нерухомості, оскільки не зміг продати свою нерухомість та просив повернути надані у якості авансового платежу кошти. Натомість відповідач відмовився повертати отриманий ним авансовий платіж, посилаючись на те, що у розписці зазначено, що дані кошти були отримані ним у якості завдатку. Договір про намір купівлі-продажу вищезазначеної нерухомості між позивачем і відповідачем не укладався та нотаріально не посвідчувався. А 27 грудня 2018 року позивачем було направлено на поштову адресу відповідача лист-вимогу щодо повернення вищевказаних коштів у зв`язку із неможливістю укладення договору купівлі-продажу.

Зазначає, що у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

За наведеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму витрат пов`язаних із правовою допомогою у розмірі 2500 грн.

Згідно з ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду у порядку письмового та спрощеного позовного провадження, як малозначна справа.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов частково судом першої інстанції було встановлено, що договір купівлі-продажу незавершеного будівництва у встановленій формі між сторонами не укладався, а отже передані позивачем для відповідача кошти є авансовим платежем. Відмовляючи в стягненні на користь позивача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не було надано квитанцію про оплату послуг наданих адвокатом.

Такі висновки місцевого суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

В матеріалах справи наявні чотири окремі документи оформлені як Позивачем та і Відповідачем щодо виниклих між ними правовідносинами, які місцевим судом розцінено як розписки.

27 грудня 2018 року Позивач направив Відповідачу письмову вимогу повернути отримані як аванс 1000.00 доларів США.

В судовому засіданні в суді першої інстанції сторони не заперечували передачу коштів. Також сторонами визнається, що договір купівлі-продажу незавершеного будівництва загальною площею 197.2 кв.м: фундамент бетонний, сходи бетонні за адресою АДРЕСА_2 між сторонами укладено не було, грошові кошти позивачу не повернуті.

Посилаючись на норми ст.ст.526,546,635,657 та ст.570 ЦК України, місцевий суд враховуючи те, що договору купівлі-продажу між сторонами укладено не було, однак існує факт розписки про отримання відповідачем авансу, що переданий ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , дійшов вірного висновку спірна сума не є завдатком, а підлягає поверненню останньою як авансовий платіж.

Повно і правильно з`ясувавши обставини, оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, та встановивши, що при вирішенні спірних відносин підлягають до застосування норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 27960 гривень авансу.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність оскаржуваного рішення, то вони на увагу не заслуговують і спростовуються правильністю висновків суду.

Помилковими є і твердження автора апеляційної скарги про недодержання судом норм процесуального права.

Так, згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частиною третьої цієї статті передбачено вичерпний та чіткий перелік таких випадків.

Однак будь-яких доказів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, відповідач не надав, матеріали справи не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає також необґрунтованими і такими, що не призводять до скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

В поданому представником позивача відзиві на апеляційну скаргу ставиться питання про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми витрат пов`язаних із правовою допомогою у розмірі 2500 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року справа № 72/1010/16-ц, провадження № 61-3416 св 18, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Стороною має бути документально підтверджено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача подано суду: копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю РН №1516 від 30.11.2018 року, копію Договору про надання правової допомоги, квитанцію №30 від 10 червня 2019 року, що посвідчує сплату вартості правової допомоги на суму 2500 грн. та розрахунок-фактуру №2 згідно Договору №27/12.

Із наданого рахунку-фактури №2 згідно Договору №27/12 слідує, що ОСОБА_3 як представником ОСОБА_2 були надані останньому такі послуги представництво інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції вартістю 500 грн. та складання відзиву на апеляційну скаргу 2000 грн.

Враховуючи, що розгляд апеляційної скарги призначено у відповідності з ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду у порядку письмового та спрощеного позовного провадження, тобто участь представника позивача в судовому засіданні не передбачена, витрати на правничу допомогу в розмірі 500 грн не підлягають до задоволення. Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення сума витрат пов`язаних із правовою допомого, що підтверджена належними доказами в розмірі 2000 грн.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна інстанція доходить висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, судовий збір сплачений при її подачі слід віднести на рахунок апелянта.

Керуючись ст.ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бучек В.О. залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 квітня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму витрат пов`язаних із правовою допомогою у розмірі 2000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 липня 2019 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.В. Хилевич