Тарутинський районний суд Одеської області
_________________________________________________________________________
Справа №514/1959/18
Провадження по справі № 2/514/117/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року                                                смт Тарутине

Тарутинський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді                                            Кравченко П.А.

за участю секретаря                                          Чолак Я.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні  в залі суду смт Тарутине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 представником якого є ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги мотивує тим, що йому на праві приватної власності (13/25 частка) належить квартира АДРЕСА_1 .  За зазначеною адресою зареєстрований його брат ОСОБА_3 , відповідач по справі, який понад один рік не проживає у квартирі у зв’язку з переїздом до Болгарії.

У зв'язку з цим, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою, яка розташована за вищевказаною адресою.

Позивач та його представник у судове засідання не з’явилися, на розгляд суду від них надійшла заява з проханням розглянути справу без їх участі. Позов підтримують в повному обсязі.

Відповідач  в судове засідання не з'явився. На адресу суду за вх. № ЕП-67 від 24.04.2019 року надійшла заява від ОСОБА_3   про розгляд справи за його відсутності. З позовом згоден.

У зв’язку з цим, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Судом достовірно встановлено, що  позивачу на праві приватної власності (13/25 частка) належить квартира АДРЕСА_1 . (а.с. 8), в якому зареєстрований відповідач (а.с. 9), але фактично не мешкає за вказаною адресою понад рік.

Дана обставина підтверджується письмовими показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 12-15).

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі – Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов’язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі «Пауелл і Рейнер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі  «Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров’я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім’ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ’ ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ’ ї.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник,  який  має  підстави  передбачати  можливість порушення свого права власності іншою особою,  може звернутися  до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій,  які можуть порушити його право,  або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_3 втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , оскільки достовірно встановлено, що він понад один рік відсутній за місцем своєї реєстрації.

Враховуючи викладене,  керуючись ст. ст. 263-265  ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 представником якого є ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратив право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення складено 15.05.2019 року.

Суддя                         П.А. Кравченко