ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1603/18Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/817/610/19 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 310020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Баляс Т.І.

апелянта ОСОБА_1 , його представника

ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 і її

представника ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 квітня 2019 року (ухвалене суддею Білосевич Г.С., повний текст якого складено 09 квітня 2019) у цивільній справі № 601/1603/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд з вказаним позовом. Вимоги аргументувала тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 26.11.2000 року до 09.10.2002 року . В шлюбі у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розлучення між ними була усна домовленість щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх доходів відповідача. Влітку 2018 року ОСОБА_3 із декларації ОСОБА_1 дізналась про його доходи та звернулась до суду із даним позовом, зрозумівши що відповідач її обманював і не сплачував аліменти в розмірі 1/4 від свого загального доходу.

Зазначила, що вживала заходів щодо одержання аліментів від відповідача, однак подальше самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків, приховування свого місцезнаходження унеможливило своєчасне стягнення аліментів.

На підставі наведеного просила стягнути аліменти за минулий час у розмірі 1/4 від доходів відповідача, які він отримав з серпня 2015 року до серпня 2018 року та аліменти на утримання сина у розмірі1/4 частки від доходів відповідача.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 квітня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 серпня 2018 року, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за минулий час в розмірі 140392 (сто сорок тисяч триста дев`яносто дві) гривні 25 (двадцять п"ять) копійок.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду в частині стягнення аліментів за минулий час ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду у вказаній частині скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у стягненні аліментів за минулий час, посилаючись на порушення норм процесуального права, невірне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи і невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів, але не могла їх отримати у зв`язку з ухилення відповідача від їх сплати.

Зазначає, що ніколи не ухилявся від надання допомоги на утримання сина, а доводи позивача про те, що їй не було відоме його місце проживання не відповідають дійсності.

Звертає увагу, що записи розмов сторін свідчать тільки про те, що у сторін був намір укласти договір про сплату аліментів і такі розмови не свідчать про ухилення відповідача від сплати аліментів і вжиття позивачем заходів щодо їх отримання.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що рішення суду є законним і обгрунтованим. Зазначає, що судом дана вірна оцінка зібраним доказам по справі і відповідно висновок суду відповідає обставинам справи.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав і вказав, що він проходив службу з 2007 року і до звільнення у 2018 році в Львові і проживав в гуртожитку, а під час другого шлюбу проживав за місцем проживання дружини. Позивачу було відоме його місце роботи, несення служби та факт проживання в гуртожитку.

Зазначив, що після розірвання шлюбу з позивачем у них була домовленість про сплату аліментів у разі звернення позивача. Питанням сплати аліментів займалася його друга дружина, які за його проханням переказувались нею на картку матері позивача.

Вказав, що приймав участь у витратах які ніс син, при зустрічах надавав йому кошти, запрошував до себе у Львів і на даний час син навчається у закладі в якому він проходив службу.

Зауважив, що його батьки проживали у тому ж селі, що і позивач та надавали допомогу онуку. Він приїжджав до батьків, однак позивач не зверталась до нього з проханням про сплату аліментів у більшому розмірі.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказав, що позивачу було відоме місце роботи відповідача, вона мала можливість з`ясувати розмір доходів відповідача і звернутися з позовом про стягнення аліментів у разі якщо відповідач ухилявся від їх сплати. Відповідач спростував доводи позивача про те, що перешкодою у зверненні з позовом про стягнення аліментів була необізнаність позивача про місце проживання відповідача вказавши про те, що позивач мала можливість звернутися з позовом за своїм місцем проживання або останнім відомим їй місцем проживання відповідача.

Зазначив, що у позивача була можливість встановити фактичне місце проживання відповідача, оскільки позивачу було відоме місце його служби, крім того місце проживання відповідача можна було з`ясувати і у батьків відповідача, які проживали у тому ж селі, що і позивач та надавали допомогу онуку.

Позивач при зверненні з позовом вказала, що дізналась про доходи відповідача з поданих ним декларацій, однак вказане не може бути підставою для стягнення аліментів за минулий час.

ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила і пояснила, що після смерті другого чоловіка у серпні 2015 року їй було важко виховувати дітей і вона звернулась до відповідача. Відповідач сплачував аліменти шляхом переведення коштів на банківську картку. Сплатою аліментів займалась дружина відповідача, яка переказувала кошти з власної картки на картку її матері, оскільки в них були картки ПриватБанку і оплата проводилась без комісії. У 2016 році вона звернулась до відповідача про допомогу, однак він сказав, що у нього важко хвора дружина, а у 2017 році не зверталась так як син мав намір навчатись у закладі в якому служив відповідач.

Вказала, що у 2018 році вона дізналась про фактичний заробіток відповідача, що і стало причиною звернення з позовом про стягнення аліментів за минулий час. Їй було відоме місце служби відповідача, однак вона довіряла йому і не перевіряла його доходів на відповідність розміру сплачених аліментів.

Зазначила, що аліменти надходили від відповідача по 1000 грн раз у два-три місяці.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах її доводів, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Шлюб між сторонами розірвано 09 жовтня 2002 року.

Син ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю - позивачем у справі.

З довідки про доходи від 21.08.2017 року вбачається, що ОСОБА_3 працює продавцем в ФОП ОСОБА_7 , її загальна сума доходу за період з 01 лютого 2018 року по 31 липня 2018 року становить 22338 грн.

Згідно довідки Національного університету "Львівська політехніка" №108 від 28.08.2018 року, ОСОБА_5 навчається на 1 курсі Інституту комп`ютерних технологій, автоматики та метрології Національного університету "Львівська політехніка", закінчить навчання 30 червня 2022 року.

Відповідно до щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування за 2016 рік, дохід відповідача становить 194437 грн.; за 2017 рік - 212297 грн.; з декларації перед звільненням 01.01.2018-09.01.2018 дохід становить 154835 грн.

Задовольняючи позов в частині стягнення аліментів за минулий час суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами досягнута домовленість про розмір аліментів на утримання сина, позивач вживала заходи щодо одержання аліментів однак відповідач ухилявся від надання аліментів на утримання сина.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Тобто, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, свідомим невиконанням своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Належними та допустимими доказами того, що позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача можуть бути документи, які підтверджують звернення одного з батьків у різні органи, зокрема, у фонд зайнятості щодо розшуку місця роботи одного з батьків, за місцем роботи батька про встановлення дійсного розміру його зарплати, про оголошення розшуку, документи про одержання тимчасової державної допомоги на дитину, копія рішення про визнання батька безвісно відсутнім, копія рішення про визнання батька обмежено дієздатним у зв`язку із зловживанням ним спиртних напоїв.

У матеріалах справи відсутні докази про вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду за який вказує позивач та ухилення відповідача від їх сплати, а перешкод позивачу для звернення до суду з позовом про стягнення аліментів не було.

Також в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт звернення позивача до відповідача за місцем його служби або до будь-яких державних органів за отриманням аліментів у вказаний період.

В обґрунтування своїх вимог щодо стягнення аліментів за минулий період позивач посилається на покази свідків та звукозапис розмов з відповідачем.

Однак, дані докази не свідчать про вжиття заходів щодо отримання аліментів з відповідача, та дій останнього, направлених на ухилення від їх сплати.

Суд першої інстанції приходячи до висновку про ухилення відповідача від сплати аліментів фактично поклався виключно на покази свідків, оскільки інших доказів які б підтверджували вжиття позивачем заходів для отримання аліментів і ухилення відповідача від їх сплати матеріали справи не містять.

Проаналізувавши матеріали справи і покази свідків, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належну правову оцінку показам свідків і матеріалам справи, до такого висновку суд апеляційної інстанції прийшов за наступних обставин.

Позивач у відповіді на відзив (а.с.43 - 52) вказує на те, що допомога від відповідача отримувалась, однак на думку позивача таку допомогу не можна вважати справжніми аліментами (а.с. 46). Крім того, вказується, що позивач зверталася і до батька відповідача від якого також отримувалася допомога, однак як вказує позивач вона не вважає ці кошти матеріальною допомогою.

Неодноразово в матеріалах справи позивачем вказується, що до серпня 2015 року вона не вимагала від відповідача аліментів, оскільки її забезпечував другий чоловік і як вказано на другому аркуші позовної заяви потреби в позивача цікавитись доходами відповідача у неї не було.

Таким чином, періодом у якому на думку позивача відповідач ухилявся від сплати аліментів слід вважати час після серпня 2015 року, однак як вказувалося матеріали справи не містять доказів вжиття позивачем заходів щодо отримання аліментів та перешкод у зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для стягнення аліментів за минулий час є те, що позивач дізналася про доходи відповідача в літку 2018 року і в серпні 2018 року звернулась до відповідача з вимогою про виплату таких аліментів, що в свою чергу спростовує доводи про те, що вимоги до відповідача ставилися до серпня 2018 року, а саме ще у 2015 році (а.с. 2).

Поклавши в основу рішення в частині стягнення аліментів за минулий час покази сина сторін ОСОБА_5 суд першої інстанції не звернув увагу на те, що такі покази не містять інформації щодо предмета доказування.

Так, у своїй заяві ОСОБА_5 (а.с. 54-55) вказував про те, що він не може дати свідчення стосовно фінансових питань між його батьками, оскільки такі йому не відомі - пункт 3. Аналогічну позицію ОСОБА_5 висвітлює і в своїх поясненнях у пункті 2 (а.с. 68-70).

В судовому засіданні, згідно змісту рішення суду, ОСОБА_5 не підтвердив жодним чином фінансові стосунки між батьками, а покази його стосуються виключно взаємовідносин, що склалися між сторонами.

Враховуючи вказане, покази ОСОБА_5 не підтверджують доводів позовної заяви.

Покази ОСОБА_8 характеризують виключно взаємовідносини між відповідачем і його сином та колишньою дружиною, однак відомостей про те, що відповідач ухилявся від сплати аліментів не містять. Вказані покази підтверджують покази відповідача, щодо сплати аліментів на утримання сина та способу їх сплати і досягнуту домовленість про надання коштів на першу вимогу.

В той же час суд першої інстанції в порушення вимог ст. 265 ЦПК України не навів вмотивованої оцінки доводам відповідача у справі, зокрема тим, що викладені у відзиві на позов, а обмежився лише тим, що вказав про ненадання відповідачем доказів надання допомоги на утримання сина.

Окремо слід зауважити, що договір між батьками про сплату аліментів не укладався і відсутні будь які документи в яких зафіксовано чітку суму, яка має сплачуватися відповідачем. Сторони досягли усної домовленості і вказана усна домовленість не може підміняти собою договір або норми чинного законодавства, які регулюють відносини сторін щодо сплати аліментів.

Позивач у разі незгоди з розміром аліментів могла подати позов про стягнення аліментів у визначеному нею розмірі. В той же час не володіння позивачем інформацією про місце проживання відповідача не могло слугувати перешкодою у поданні позову, оскільки ЦПК України як в новій редакції так і в старій редакції передбачало відповідні умови для захисту прав позивача.

Крім того, матеріали справи свідчать, що позивачу було відоме місце роботи відповідача і позивач з відповідачем підтримувала контакт та спілкувалася як безпосередньо так і через сина, в неї була можливість з`ясувати місце проживання відповідача як за його місцем роботи так і у його батьків, які проживають у тому ж населеному пункті.

Враховуючи вищенаведене доводи апеляційної скарги знаходять своє підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів за минулий час підлягає скасуванню.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 квітня 2019 року в частині стягнення аліментів за минулий час і ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів за минулий час відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 липня 2019 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Ткач О.І.

Ходоровський М.В.