Дата документу 18.07.2019 Справа № 332/501/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/501/18 Головуючий у 1 інстанції: Яцун О.С. Провадження № 22-ц/807/2338/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Полякова О.З.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» у особі представника Руденко Світлани Олександрівни на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2019 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в особі адвоката Вельможко А.І. звернувся до суду із позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 02.07.2001р. по 14.05.2012р. перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи у Відокремленому структурному

підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця», право- наступником якого є АТ «Українська залізниця». В порушення норм ст.ст. 47, 116 КЗпП у день звільнення позивачу відповідачем не була здійснена виплата всіх належних сум та остаточний розрахунок в сумі 28 422,68 грн. (без вирахування податків) проведено лише 12 січня 2018р. на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2017р., яке набрало законної сили 19.10.2017 року. Невиплата звільненому працівникові всіх

сум, які належать йому від власника або уповноваженого органу, є триваючим правопоруше-

нням, тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Оскільки позивач був звільнений 14.05.2012р., а остаточний розрахунок здійснено ли-

ше 12.01.2018р., то за період з 14.05.2012р. по 11.01.2018р., з урахуванням заяви про змен-

шення розміру позовних вимог, кількість робочих днів становить 1420 днів, а сума середньо-

го заробітку за весь час затримки складає 295 814,40 грн. (1420 днів х на 208,32 грн. - середньоденна заробітна плата), яку позивач просив стягнути на його користь. Крім того, позивач просив стягнути на його користь компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати у сумі 29 355,37 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2019 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05.2012 р. по 11.01.2018р. включно у сумі 295 814,40 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 29 355,37 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2 000,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Українська залізниця» у особі представника Руденко С.О. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В скарзі наголошується на тому, що позивач після звільнення тривалий час не звертався з приводу нездійснення з ним остаточного розрахунку, та цей строк становить майже 5 років, що штучно збільшило період, за який йому нараховується середній заробіток за статтею 117 КЗпП України. Так, розрахунок з ним проведено було 15.05.2012р., а з позовом про стягнення недоплачених сум позивач звернувся лише 29.03.2017р. Відповідач вважає, що в такому разі позивачем пропущено строк, передбачений статтею 233 КЗпП, який обраховується ним з 15.05.2012р. Також вказує на відсутність своєї вини, оскільки за відсутності будь-яких претензій з боку працівника підприємство вважало, що повністю розрахувалось зі ОСОБА_1 , що виключає його відповідність за ст. 117 КЗпП України.

У відзиві на скаргу адвокат Вельможко А.І. як представник позивача вказує, що відповідач неправильно у даній ситуації застосовує вимоги статей 116, 117, 233 КЗпП України, які були правильно застосовані судом, а тому підстав для зміни чи скасування рішення не мається.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, кожен з яких підтримав свою позицію, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за такими підставами.

Відповідно до ст.ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах з 02.07.2001р. по 14.05.2012р., працюючи у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця», що підтверджується даними його трудової книжки (а.с. 10-11).

Правонаступником вказаного підприємства є ПАТ «Українська залізниця». Постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2018р. № 938 «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» тип Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного змінено на приватне та його перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця».

При звільненні ОСОБА_1 з підприємства 14.05.2012р. з ним було здійснено розрахунок та виплачено 38 158,12 грн. В подальшому позивач у березні 2017р. звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрзалізниця» про виплату решти заборгованості, яку не було виплачено під час звільнення.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя у справі № 332/922/17 від 30 серп-

ня 2017 року, яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19.10.2017р. залишено

без змін (а.с.17-21), стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 28 422,68 грн. (а.с.12-16). Постановою Верховного Суду від 20.02.2019р. вищевказані рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.08.2017р. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19.10.2017р. залишено без змін (а.с.60-62).

Відповідно до виписки по картковому рахунку № НОМЕР_1 філії - ЗОУ АТ «Ощадбанк» на рахунок ОСОБА_1 за рішенням суду у справі № 332/922/17 ПАТ «Укрзалізниця» 12.01.2018р. перераховано суму у розмірі 28 422,68 грн. (а.с. 22).

Таким чином, судом встановлено та сторонами не оспорюється, що відповідачем АТ «Укрзалізниця» позивачу ОСОБА_1 виплачена заборгованість по заробітній платі в сумі 28 422,68 грн. за рішенням суду, яке набрало законної сили 19.10.2017р., лише 12.01.2018 року.

Отже, судом на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що у день звільнення в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України позивачу ОСОБА_1 виплата заробітної плати у повному обсязі не була здійснена.

23.02.2018р. ОСОБА_1 в особі адвоката Вельможко А.І. звернувся з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При вирішенні вказаного позову на користь позивача суд виходив із того, що остаточний розрахунок з ним підприємством проведений лише 12.01.2018р., а тому на підставі вимог статті 117 КЗпП України позивач має право на відповідну компенсацію, та стягнув з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05.2012 р. по 11.01.2018р. включно у сумі 295 814,40 грн., а також компенсацію втрати частини доходи у розмірі 29 355,37 грн.

З приводу доводів скарги відповідача про пропуск позивачем тримісячного строку для звернення з цим позовом до суду колегія вважає, що суд навів ретельні обґрунтування, що цей строк позивачем пропущено не було, з якими погоджується колегія.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущений без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним (правова позиція Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року справа № 6-1626цс17).

Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається із роз`яснень, що містяться в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Таке ж роз`яснення цієї норми права, окрім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статі 117 цього кодексу.

Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що за рішенням суду остаточно позивачу кошти виплачені 12.01.2018 року, про що позивач дізнався у вказану дату, оскільки кошти прийшли йому на картковий рахунок, що підтверджується випискою по рахунку, а до суду позивач звернувся 23.02.2018 року, тобто у встановлений законодавством тримісячний строк.

Отже, посилання відповідача у скарзі на пропуск позивачем строку на звернення до суду з цим позовом є безпідставним

Відповідач вказує на відсутність його вини у нездійсненні повного розрахунку з позивачем, оскільки спору на той час не було, та позивач погодився із нарахованою та виплаченою сумою.

Проте такі обставини не звільняють роботодавця від відповідальності за ст.. 117 КЗпП України, якщо він в подальшому довідався про неправильність застосування ним нормативного акту для розрахунку з позивачем, внаслідок чого були недоплачені кошти за невикористаний час домашнього відпочинку працівникові на суму 28 422,68 грн., але не виправив її самостійно, у зв`язку з чим працівник вимушений був звернутись до суду.

Що стосується посилання відповідача на наявність підстав для зменшення суми середнього заробітку, оскільки іншим працівникам судом зменшено цю суму з урахуванням тривалого періоду його не звернення до суду з приводу остаточного розрахунку при звільненні, колегія в цій ситуації таких підстав не знаходить з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом вказаної норми, суд може зменшити нарахований у відповідності до статті 117 КЗпП України розмір відшкодування лише у випадку, коли спір вирішено на користь працівника частково, тобто стягнуто не всю суму, яку позивач висував як заборгованість.

В даному випадку, на відмінність від справи з іншим працівником, на яку посилається відповідач, судом було стягнуто всю суму, яку ОСОБА_1 зазначив в позові як невиплачену відповідачем при розрахунку, тобто 28 422,68 грн., а отже підстав для зменшення відшкодування, нарахованого на підставі ст. 117 КЗпП України, не вбачається.

Що стосується тривалого незвернення позивача до суду з приводу вказаної заборгованості, яка, на думку відповідача, штучно створює підстави для збільшення суми відшкодування, то закон не передбачає врахування цих обставин, вказуючи лише на те, що перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Таким чином, незгода відповідача, якому стало відомо з рішень судів у спорах між ним з працівниками про неправильне здійснення працівникам розрахунку у відповідності до наказу № 40-Ц компенсації за невикористаний час домашнього відпочинку, з таким тлумачення судами вказаного наказу та зволікання з нарахуванням та виплатою працівнику ОСОБА_1 недоплаченої суми за цією складовою його зарплати, не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за непроведення такого розрахунку з працівником.

Тому підстав для зміни або скасування рішення в цій частині за доводами апеляційної скарги колегією не встановлено.

Відповідач в скарзі просить скасувати рішення суду в цілому, але взагалі не зазначає, у чому його незаконність в частині стягнення судом компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасністю його виплати. Та колегія вважає, що суд і в цій частині правильного встановив, що працівник має право на таку компенсацію.

Відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати регулюється Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», з метою реалізації якого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Відповідно до п. 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Врахувавши вказані нормативні акти, якими унормовано підстави та порядок обчислення суми компенсації, суд правильно визнав наявність у позивача права на таку компенсацію та правильно здійснив її розрахунок у сумі 29 335,37 грн., помноживши суму заборгованості у розмірі 28 422,26 грн. на коефіцієнт 128,3, обчислений із індексів інфляції з червня 2012 року по грудень 2017 року.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія у відповідності до положень ст.. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» у особі представника Руденко Світлани Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного м. Запоріжжя від 15 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 липня 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Поляков О.З.