ПОСТАНОВА

Іменем України

09 липня 2019 року м. Кропивницький

справа № 401/974/18

провадження № 22-ц/4809/1047/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Карпенка О.Л.,

за участі секретаря - Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - виконавчий комітет Світловодської міської ради Кіровоградської області в особі органу опіки та піклування,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 квітня 2019 року у складі судді Волошиної Н.Л. і

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним, як з їх батьком.

Позовна заява мотивована тим, що після 10 років шлюбу він та відповідач розірвали сімейні стосунки і у квітні 2017 року ОСОБА_2 змінила місце проживання.

Це сталося з вини дружини, яка не займалась веденням домашнього господарства, не приділяла уваги вихованню дочки.

Їх спільна дочка ОСОБА_4 залишилась проживати разом з ним у будинку АДРЕСА_1 , де ним створені всі необхідні умови для проживання дитини.

Між ним та дочкою склалися доброзичливі родинні стосунки, він займається її вихованням та утриманням, тому вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_4 разом з ним.

Як батько він має рівні права з матір`ю, в тому числі і на проживання з ним дитини і вважає, що це буде відповідати її інтересам.

Мати ж зневажливо ставиться до своїх обов`язків по вихованню дитини, в зв`язку з чим він звертався до органу опіки та піклування задля роз`яснення їй її батьківських обов`язків.

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 та просила визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею.

Зустрічний позов мотивовано тим, що в серпні 2017 року ОСОБА_1 вигнав ОСОБА_2 з дому, після чого вона з дітьми проживає у квартирі своєї матері.

Сина ОСОБА_1 бив і ображав.

З донькою батько спілкується, перешкод у цьому вона як мати не створює.

ОСОБА_2 працевлаштована, має нормований робочий день, постійно слідкує за станом здоров`я дітей, піклується про них.

Мати має з дітьми психологічний контакт, відтак вважає, що діти мають проживати разом з нею.

ОСОБА_1 не має постійної роботи, має судимість, схильний до вживання алкоголю, що може негативно позначитись на вихованні дитини.

21 вересня 2018 року ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги в частині адреси його проживання з дітьми - АДРЕСА_1 (а.с. 118-119, т. 1).

21 вересня 2018 року ОСОБА_2 уточнила зустрічні позовні вимоги, вказавши адресу спільного місця проживання її та дітей, а саме АДРЕСА_2 (а.с. 113, т.1).

Ухвалою суду від 21 вересня 2018 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрите в зв`язку з відмовою від позову (а.с. 127, т.1).

Ухвалою суду від 06 лютого 2019 року провадження у справі в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрите в зв`язку з відмовою від позову (а.с. 13, т.2).

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 квітня 2019 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , яка проживає за адресою АДРЕСА_2 .

Рішення суду мотивовано тим, що зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, оцінивши всі досліджені докази у їх єдності та взаємозв`язку, суд приходить до переконання, що інтересам малолітньої ОСОБА_4 відповідатиме визначення місця її проживання разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Суд стверджує, що права батька на участь у житті його дочки в такому випадку жодним чином порушені не будуть, так як в ході судового розгляду встановлено, що він має можливість вільного спілкування з нею, фактично без жодних обмежень.

У разі задоволення позову ОСОБА_1 право малолітньої дитини ОСОБА_4 на вільне спілкування та підтримання сталих сімейних стосунків з неповнолітнім братом не може бути забезпеченим, з огляду на незбереження батьком після розірвання шлюбу родинних відносин з сином. Припинення таких відносин між сином і батьком свідчить про неповне виконання останнім своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини, визначених ст. 150 СК України і вказують на вибіркове ставлення батька до своїх дітей, що є неприпустимим.

Права дітей мають перевагу над правами батьків і проживання малолітньої дівчинки разом з матір`ю та неповнолітнім братом, між якими існують теплі родинні стосунки в повній мірі відповідатиме її інтересам, на захист яких і направлений даний судовий розгляд.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позов задовольнити у повному обсязі, у задоволені зустрічного позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 вважає, що сторона відповідача не довела жодної з обставин, на які вона посилалась в зустрічному розові, а навпаки, досліджені в судових засіданнях докази свідчать про безпідставність та надуманість претензій відповідача.

У своїх свідченнях він повідомив суду, що донька проживає постійно з ним за своїм власним волевиявленням. Побутові умови для доньки він створював самостійно виходячи з потреб дитини, а саме: окрема кімната об лаштована всім необхідним для навчання та відпочинку; постійне оновлення речей дитини за сезоном; забезпечення дитини займатися спортом та творчістю, супровід та придбання інвентарю для зайняття плаванням.

Водночас у матері дитин не забезпечено таких умов проживання, дитина спить в одному ліжку з матір`ю.

Відповідач бажає визначити місце проживання дитини з нею з однією конкретною метою - уникнути сплати аліментів, при цьому реального проживання з дитиною вона не бажає.

Після винесення рішення відповідач втратила інтерес до дитини, донька постійно проживає з позивачем, в період його відсутності донька ночує у його матері.

15.04.2019 ОСОБА_1 знову звернувся до поліції з повідомленням про неналежне виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 , оскільки вона знову вигнала доньку на вулицю посеред ночі.

В судовому засіданні апеляційного суду, яке проведено в режимі відеоконференції, ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, ОСОБА_2 та її представник адвокат Найко Я.В. та представник Служби у справах дітей Світловодської міської ради Потаніна О.П. заперечували проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2007 року по 26 червня 2018 року.

Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Подружжя з дітьми проживали у АДРЕСА_1 .

З серпня 2017 року сімейні відносини між позивачем та відповідачем було припинено і ОСОБА_2 змінила місце проживання, переїхавши до квартири своєї матері ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_2 , де проживає дотепер.

Син ОСОБА_3 , який має повних 14 років, відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України самостійно визначився з місцем свого проживання та проживає з матір`ю.

Дочка ОСОБА_4 має повних 10 років.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виходячи з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, місцем проживання дитини необхідно визначити з матір`ю.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України.

Вказаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-2 (провадження № 14-327цс18).

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Суд першої інстанції інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, врахував сталий спосіб життя малолітньої ОСОБА_4 , яка проживає із матір`ю та має можливість відвідувати батька, а також позитивну характеристику відповідача, наявність у неї самостійного заробітку, належних умов для місця проживання, виховання та розвитку дитини, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову у визначенні місця проживання малолітньої ОСОБА_4 разом із батьком.

Зміна місця проживання малолітньої ОСОБА_4 потягне за собою докорінну зміну сталого життєвого устрою дитини.

Такі наслідки можуть негативно вплинути на психологічний стан малолітньої дитини, яка потребує знаходження у звичному для себе оточенні рідних людей.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 квітня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18.07.2019.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко