Постанова

Іменем України

25 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 392/613/16-ц

провадження № 61-33878св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, Злинська сільська рада Маловисківського району Кіровоградської області,

третя особа - державний нотаріус Маловисківської районної державної нотаріальної контори,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 15 травня 2017 року в складі судді Кавун Т. В. та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 13 липня 2017 року в складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Голованя А. М., Мурашка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державного нотаріуса Маловисківської районної державної нотаріальної контори, про визнання заповіту нікчемним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_4 - ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на АДРЕСА_1, та дві земельні ділянки площею по 5,00 га, кожна, розташовані на території Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області.

Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, дізналася про існування заповіту щодо належного батькові майна на користь ОСОБА_6, який не є їхнім родичем.

Вважала заповіт нікчемним унаслідок його складення з порушенням вимог щодо форми та посвідчення.

Так, 04 серпня 2014 року секретарем сільської ради було вчинено дві нотаріальні дії: посвідчення довіреності ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, яку ОСОБА_7 підписав особисто, і посвідчення заповіту, підписаного від імені ОСОБА_8 іншою особою в присутності двох свідків нібито у зв'язку з його поганим самопочуття. Присутні при посвідченні заповіту свідки є родичами ОСОБА_6 Заповіт не було зачитано вголос ні свідками, ні заповідачем, в заповіті не зазначено місце та час його складання. Заповіт несвоєчасно внесено секретарем сільської ради до спадкового реєстру.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 15 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 20 січня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6, Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області про визнання заповіту недійсним відмовлено у зв'язку недоведеністю заявлених ОСОБА_9 позовних вимог, оскільки останній не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що заповіт складено за відсутності волевиявлення заповідача, а суд не встановив порушень щодо оформлення та посвідчення оспорюваного заповіту. Це рішення набрало законної сили. Суд вважав, що встановлені цим рішенням обставини справи не підлягають доказуванню при розгляді цієї справі. Суд також вказав, що оскільки позивач не надав нових доказів на підтвердження порушення форми складання заповіту та його посвідчення, в задоволенні позову слід відмовити.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 13 липня 2017 року рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 15 травня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції помилково обґрунтував свої рішення лише посиланням на обставини і факти, встановлені рішенням суду в іншій цивільній справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6, Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області про визнання заповіту недійсним.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 20 січня 2016 року у цій справі відмовлено у позові за недоведеністю заявлених ОСОБА_9 позовних вимог, оскільки останній не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що заповіт складено за відсутності волевиявлення заповідача, а суд не встановив порушень щодо оформлення та посвідчення оспорюваного заповіту. Це рішення набрало законної сили. Суд вважав, що встановлені цим рішенням обставини справи не підлягають доказуванню при розгляді цієї справі. Суд також вказав, що позивач не надав нових доказів на підтвердження порушення форми складання заповіту та його посвідчення.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що заповіт не є волевиявленням спадкодавця, оскільки він сам міг його підписати. При посвідченні заповіту було допущено порушення норм цивільного законодавства. Суд уникнув з'ясування цих обставин і безпідставно відмовив у задоволенні позову.

У вересні 2017 року ОСОБА_6 надав заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 04 серпня 2014 року секретар Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області Пешехонова В. І. посвідчила довіреність ОСОБА_7, якою він уповноважив ОСОБА_6 отримувати належні йому грошові кошти в Злинському поштовому відділенні, розписуватися за нього та вчиняти всі інші дії, пов'язані з цією довіреністю. Довіреність підписано ОСОБА_7 особисто. Нотаріальну дію зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 258.

Також 04 серпня 2014 року секретар Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області Пешехонова В. І. посвідчила заповіт, підписаний від імені ОСОБА_8 іншою особою в присутності двох свідків. Заповіт несвоєчасно внесено секретарем сільської ради до спадкового реєстру.

ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, і відноситься до першої черги спадкоємців за законом (стаття 1261 ЦК України).

02 червня 2015 року до Маловисківської районної державної нотаріальної контори в межах строку, встановленого частиною першою статті 1270 ЦК України, звернувся ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_7

27 квітня 2016 року до Маловисківської районної державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_7 Заява подана з пропуском строків, встановлених статтею 1270 ЦК України.

Обставини, які передбачені частинами третьою, четвертою статті 1268 ЦК України і які б давали підстави вважати позивача таким, що прийняв спадщину, у справі відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 20 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6, Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області про визнання заповіту недійсним відмовлено у зв'язку з недоведеністю заявлених ОСОБА_9 позовних вимог, оскільки останній не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що заповіт складено за відсутності волевиявлення заповідача, а суд не встановив порушень щодо оформлення та посвідчення оспорюваного заповіту. Рішення набрало законної сили. Суд вважав, що встановлені цим рішенням обставини справи не підлягають доказуванню при розгляді цієї справі. Оскільки позивач не надав нових доказів на підтвердження порушення форми складання заповіту та його посвідчення, в задоволенні позову слід відмовити.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові з інших підстав, зазначав таке.

Цивільне судочинство ґрунтується на принципі змагальності сторін.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторони не лише користуються правом надати докази та доводити перед судом їх переконливість, а зобов'язанні це робити для доведення обґрунтованості своїх вимог або заперечень.

Підстави звільнення від доказування передбачені статтею 61 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частини третьої статті 61 цього Кодексу обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд першої інстанції виходив з того, що обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, вже були встановлені рішенням суду в іншій цивільній справі за позовом ОСОБА_9 (брата ОСОБА_4) до тих самих відповідачів. При цьому обставини, якими ОСОБА_9 обґрунтовував свій позов, ним доведені не були.

Однак суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_4 у іншій цивільній справі участі не брала, тому вона не позбавлена можливості самостійно доводити обставини, якими обґрунтувала та спростовувала свої вимоги та обставини, що були встановлені рішенням суду у іншій справі, ухваленому без її участі.

Ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що основні вимоги щодо форми та посвідчення заповіту закріплені в статтях 1247-1249, 1251, 1253 ЦК України.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Заповіт є правочином і на нього поширюються загальні норми Розділу ІV Книги першої ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такі роз'яснення надав Пленум Верховного Суд України в пункті 5 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

У судовому засіданні встановлено, що на час відкриття спадщини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, була повнолітньою і не проживала з ОСОБА_7 (спадкодавець проживав у с. Злинка, а позивач - у м. Мала Виска), тому для прийняття спадщини вона мала подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у строки, встановлені статтею 1270 ЦК України, але цього не зробила.

Пропустивши строк на прийняття спадщини, позивач не зверталася до суду з позовом про визначення додаткового строку, достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини, про наявність поважних причин пропущення строку не посилалася.

27 квітня 2016 року, тобто через день після набрання законної сили рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 20 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_9 про визнання заповіту недійсним, яким в позові було відмовлено, ОСОБА_4 подала до нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Як пояснив у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_11, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва у зв'язку з спливом строку прийняття спадщини.

Установивши, що ОСОБА_4 оспорює підстави закликання до спадкування спадкоємця за заповітом, який прийняв спадщину, проте сама спадщину не прийняла, тобто не вчинила дій щодо набуття прав та обов'язків спадкодавця, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача юридичної заінтересованості у встановленні нікчемності правочину, оскільки право, за захистом якого позивач звернулася до суду (право на спадкування), їй не належить внаслідок спливу строку на його реалізацію.

У зв'язку з цим пред'явлені позивачем вимоги є необґрунтованими, що є підставою для ухваленні рішення про відмову в позові.

Доводи касаційної скарги на законність рішення суду апеляційної інстанції не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

С.П. Штелик