ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11липня 2019 року м. Київ

справа № 760/17078/17

провадження № 22-ц/824/6727/19

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2019 року у складі судді Астахової О.О., повний текст складений 11.03.2019 року,

встановив:

У травні 2017 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод позивачам у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідачів з квартири. Також, просили зобов`язати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припинити вчиняти дії, які порушують право власності позивачів на вказану квартиру.

Позовні вимоги мотивовані тим, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Дніпровською районною у м. Києві адміністрацією 09 жовтня 2014 року серії НОМЕР_1 . Позивачі зареєстровані у спірній квартирі, однак позбавлені свого законного права на користування та розпорядження належною їм на праві власності квартирою через проживання у ній без відповідних правових підстав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які чинять позивачам перешкоди у реалізації своїх прав та відмовляються в добровільному порядку виселятись з квартири, що зумовлювало неодноразові звернення до правоохоронних органів.

Так, з матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 08 червня 2016 року, позивачам стало відомо, що ОСОБА_3 безоплатно проживає у спірній квартирі на підставі усної домовленості з ОСОБА_5 , який є батьком позивачів, а ОСОБА_4 проживає в цій квартирі з дозволу ОСОБА_3 .

Отже, позивачі вважають, що їх право власності на спірну квартиру порушено, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Виселено із квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що позивачі не проживали у спірній квартирі з моменту вселення відповідача і по сьогоднішній день, а отже, відбулась приватизація квартири на користь осіб, які не проживали у ній на момент приватизації, та втратили право користування нею. Вказує, що позивачі в квартирі не проживали, комунальні платежі з 2005 по 2017 рік не сплачували, отже, останні не ставились до квартири як до своєї власності. Також відповідач у скарзі зазначає, що особою, яка наділена правом на звернення до суду за захистом в даній справі є саме власник спірної квартири, однак, позивачі набули право власності на спірну квартиру з порушенням встановленого законодавством порядку, тому вважає, що оскільки він за згодою наймача вселився в спірну квартиру та до моменту приватизації постійно проживав там шість років, отже він є членом сім`ї наймача, тому для передання у власність даної квартири позивачам необхідна була його згода, якої він не надавав.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказують, що вони проживають у спірній квартирі та їх місце проживання зареєстровано за адресою квартири з моменту їх народження, вони не мають іншого власного житла, та не звертались із заявами про реєстрацію їх місця проживання за іншими адресами. Відповідач ОСОБА_3 не надав доказів свого проживання в спірній квартирі, разом з тим, досліджені судом докази містять інформацію про його проживання за іншою адресою. Крім того, зазначають, що у них відсутні будь-які сімейні та родинні зв`язки з відповідачами. Вони не надавали згоди на вселення відповідачів в квартиру та проживання в ній, не укладали з ними договір найму, іншого користування квартирою, відсутні судові рішення, які б надавали відповідачам право володіння, користування квартирою або їх вселення в це житло.

В суді апеляційної інстанції позивачі та їх представник адвокат Лиховид М.С. просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги з викладених у відзиві підстав.

Відповідачі, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги, до суду апеляційної інстанції не з`явились, про причини неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині кожному на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 09 жовтня 2014 року Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією (т. 1 а.с. 8).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 листопада 2014 року, право власності на вказану квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку 18.11.2014 року (т. 2 а.с. 20-21).

За даними довідок ЖЕК №4 та КК «Центр комунального сервісу» в спірній квартирі зареєстровані позивачі ОСОБА_1 , 1980 р.н., та ОСОБА_2 , 1987 р.н., власником особового рахунку є ОСОБА_1 (т. 1 а.с.9, 174).

Відповідно до відповіді Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації від 18 липня 2017 року за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано місце проживання виключно громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с.81).

Крім того судом встановлено, що у спірній квартирі АДРЕСА_1 з 2008 року проживає відповідач ОСОБА_3 з дозволу колишнього наймача цієї квартири - батька позивачів ОСОБА_5 , та згодом, за згодою ОСОБА_6 , до даної квартири вселився відповідач ОСОБА_4

Сторонами також не заперечується, що позивачі не давали своєї згоди на вселення відповідачів до спірної квартири, власниками якої вони являються.

Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, місцем проживання відповідача ОСОБА_3 є АДРЕСА_3 (т.2. а.с. 18-19).

Судом також встановлено, що відповідачі не є і не були членами сім`ї ні власників спірної квартири - позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ні колишнього наймача цієї квартири - батька позивачів ОСОБА_5 . Відповідачі не відносяться до кола осіб, які постійно проживали разом з наймачем та вели з ним спільне господарство.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі вселились та проживаючи у спірній квартирі без належних правових підстав, чинять позивачам перешкоди у праві володіння та розпорядження належним їм нерухомим майном, а, отже, наявні підстави для виселення їх з спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, з наступних підстав.

Права власника житлового будинку визначені ст. ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки позивачі є власниками спірної квартири, а відповідачі не є членами сім`ї позивачів, не перебувають з ними у договірних відносинах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх виселення з квартири. При цьому, крім норм ЦК України, які регулюють захист права власності, районний суд правильно застосував положення ст. 116 ЖК України, які передбачають підстави виселення, зокрема осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, без надання їх жилого приміщення.

Посилання апелянта на те, що приватизація позивачами спірної квартири є незаконною, не заслуговують на увагу, оскільки рішенням від 12.11.2018 року Дніпровського районного суду м. Києва в справі № 755/2319/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.02.2019 року, було залишено без задоволення позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права користування спірною квартирою.

Доводи скарги ОСОБА_3 , що батько позивачів ОСОБА_5 дозволив проживати йому в спірній квартирі, оскільки в них були дружні відносини, не спростовують висновків суду та не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :