Справа №345/1161/19
Провадження № 2/345/683/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.07.2019 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді - Кардаш О.І.

з участю секретаря судового засідання - Заткальницької Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Калуші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача без самостійних вимог Мостищенська сільська рада Калуського району Івано-Франківської області про усунення перешкод щодо землекористування,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду з вищенаведеним позовом. Свої вимоги мотивує наступним. Так, вона є власником домоволодіння та земельної ділянки, загальною площею 0,0565 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . В свідоцтві про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку визначено, що ділянка межує однією із сторін з дорогою (заїзд по вулиці Робітнича ).

На підставі рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.12.2012 відповідач по справі - ОСОБА_2 зареєструвала право приватної власності на домоволодіння по АДРЕСА_2 . При цьому, згідно вказаного рішення суду державним актом підтверджувалось 0,864 га земельної ділянки, а за записами погосподарської книги - 0,11 га. Тобто, ОСОБА_2 не має права на виділення ділянки площею 0,1384 га.

При цьому, між господарством позивача по АДРЕСА_1 та господарством відповідача по АДРЕСА_2 проходить дорога загального користування шириною 6 м.

Позивач вказує, що відповідач безпідставно самовільно змістила межі земельної ділянки, яка є під її домоволодінням та зменшила ширину проїзду по вулиці Робітнича з 6 м до 3,1 м шляхом встановлення вздовж дороги 15 металічних стовпчиків. У зв`язку з цим жителі с. Мостище Калуського району, протягом тривалого часу звертаються до органів державної влади та місцевого самоврядування щодо незаконного перешкоджання ОСОБА_2 та її батьком ОСОБА_3 користуватися дорогою загального призначення. Вважає, що своїми діями відповідач порушує норми ДБН 360-92 «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень».

Зазначає, що Державною інспекцією сільського господарства в Івано-Франківській області було зобов`язано батька відповідача - ОСОБА_3 до 22.04.2013 ліквідувати самовільно встановлені п`ятнадцять металевих стовпчиків на загальному заїзді, та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.ст. 53-1, 188-5 КУпАП. В подальшому дане питання було врегульоване рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.07.2013 за позовною заявою Мостищенської сільської ради до ОСОБА_3 про усунення порушень вимог земельного законодавства. Згідно рішення суду ОСОБА_3 зобов`язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (громадську дорогу) площею 0,0228 га за адресом АДРЕСА_2 , демонтувати самовільно встановлені стовпчики і не чинити перешкод в користуванні громадською дорогою. Однак, вказане рішення суду не виконано оскільки батько не є власником домоволодіння.

При цьому, відповідач стверджує, що рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської областівід 23.07.2013її не стосується, тому вона крім стовпчиків встановила ще металічну сітку.

Відповідач неодноразово зверталась до адміністративних судів з метою узаконення своїх дій та збільшення розміру земельної ділянки, яка їй належить, однак рішення виносились не в її користь, що на думку позивача, також свідчить про незаконність її дій.

Крім цього, рішенням Мостищенської сільської ради від 26.03.2015 № 30-35/2015 ОСОБА_3 відмовлено в затвердженні технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_2 .

Таким чином, відповідач порушує право позивача щодо користування (без позбавлення права володіння) приватною земельною ділянкою та приватним нерухомим майном, розміщеним на цій земельній ділянці, що знаходиться за адресом АДРЕСА_1 , яка межує з землями, що перебувають у володінні - від А до Б - дорога, від Б до В - ОСОБА_4 , від В до А - ОСОБА_5 , зі сторони на плані від А до Б - дорога порушується, бо частину цієї дороги захоплено та огороджено, як начебто приватна власність ОСОБА_2 .

З урахуванням вищенаведеного позивач просить зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 приватною земельною ділянкою та нерухомим майном, розміщеним на цій земельній ділянці, шляхом звільнення самовільно зайнятої громадської дороги та демонтажу самовільно встановленої загорожі, яка складається із 15 стовпчиків і металічної сітки, а також стягнути судові витрати по справі.

Від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 надійшло до суду клопотання про закриття провадження у справі в якому зазначено, що металічні стовпчики демонтовано та на даний час їх немає, а тому предмет спору відсутній. На підтвердження вказаного додано лист ДВС Калуського МРУЮ №3601, постановою про закінчення виконавчого провадження, ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.03.2014.

В подальшому ОСОБА_6 подав до суду відзив на позов згідно якого, жодного захоплення громадської дороги ОСОБА_2 не вчинялося, як і не встановлювався паркан. Зокрема, ОСОБА_2 являється власником домоволодіння по АДРЕСА_2 . Даний будинок вона успадкувала, а спірний паркан на час спадкування вже існував. В 2012 жителі с. Мостище звертались до Калуської РДА з заявою щодо ширини вул. Робітнича, однак листом Мостищенської сільської ради від 28.04.2012 повідомлено, що «вулиця ділиться на дві частини», а саме на заїзд шириною 3, 1 м та заїзд шириною 3, 7 м. При цьому, існування заїзду шириною 3, 1 м було затверджено рішенням Мостищенської сільської ради від 08.05.2014. Вказує, що рішенням сільської ради їй надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки площею 0, 1384 га. Зважаючи на це жодних парканів відповідач не встановлювала, захоплення громадської дороги не здійснювала, а паркан належить їй на праві власності і не являється самочинно збудованим майном. Вважає, що позовні вимоги задоволені бути не можуть оскільки припинення існування нерухомого майна є порушенням права власності особи на майно.

ОСОБА_1 подала до суду уточнення до позову згідно яких рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.07.2013 за позовною заявою Мостищенської сільської ради до ОСОБА_3 про усунення порушень вимог земельного законодавства ОСОБА_3 зобов`язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (громадську дорогу) площею 0,0228 га за адресом АДРЕСА_2 , демонтувати самовільно встановлені стовпчики і не чинити перешкод в користуванні громадською дорогою. Дане рішення суду фактично не виконано оскільки відбувся демонтаж стовпчиків не з боку дороги, а біля будівлі відповідача. Геодезичним дослідженням земельної ділянки позивача встановлено, що самовільне встановлення стовпчиків посередині заїзду громадської дороги (заїзду) зменшило ширину проїзної частини дороги (заїзду) від 2, 1 м до 3, 35 м від межі її ділянки,замість встановленої генеральним планом забудови с. Мостище 6, 0 - 6, 8 м. Таким чином, у випадку якщо позивач встановить огорожу відповідно до меж своєї земельної ділянки, то проїзду не буде взагалі. Окрім цього зазначає, що відповідачем грубо порушено вимоги ДБН Б.2.4-1-94, ДБН 360-92. Просить суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою та нерухомим майном, розміщеним на цій земельній ділянці, заїздом між будинковолодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 шляхом перенесення самовільно встановленої загорожі із металічних стовпчиків і сітки на відстань 3, 5 м від межі земельної ділянки ОСОБА_1 в сторону будинковолодіння ОСОБА_2

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 вказав, що ОСОБА_1 успадкувала земельну ділянку загальною площею 0,0565 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Ще до спадкування її батько звертався до органів місцевого самоврядування з приводу спірного паркану та його знесення, а сільська рада пояснювала, що паркан розташований на дорозі загального користування згідно генерального плану населеного пункту. При цьому, згідно рішення суду частину спірної огорожі було демонтовано. Не заперечує, що відповідач ОСОБА_2 успадкувала домоволодіння по АДРЕСА_2 , а спірний паркан на той час вже існував.

Представник відповідача ОСОБА_6 суду пояснив, що будь-яких доказів того, що встановленим декілька десятиліть тому парканом порушується право власності чи законного володіння позивачем суду не надано. ОСОБА_2 паркан не будувала, а тому самочинного будівництва не здійснювала. Зазначив, що будівництво паркану дозвільних документів не потребує, що свідчить про те, що він не є самовільно збудованим. Окрім цього, хто саме його збудував на даний час невідомо, як і не відомо те, чи було його зміщення на дорогу. Також в матеріалах справи відсутні докази, що огорожа створює позивачу перешкоди у користуванні її земельною ділянкою, житловим будинком т господарськими спорудами чи заїздом до її господарства.В задоволенні позову просить відмовити.

Представник третьої особи на стороні позивача ОСОБА_8 суду пояснила, що з 2002 по даний час являється сільським головою Мостищенської сілської ради Калуського району Івано-Франківської області. Зазначила, що спірний паркан вважає збудованим самочинно, оскільки фактично розташований на дорозі загального користування шириною 6, 8 м згідно генерального плану села 1995 року, з відповідними змінами в 2015. Зокрема ширина дороги (вулиці) на початку становить 6 м і такої ширини повинна бути до кінця, однак через паркан відповідача дорога звужується до 3 м, що є порушенням. Внаслідок даної ситуації всі сусіди ОСОБА_2 неодноразово зверталися про знесення вказаної огорожі, яку, на думку ОСОБА_8 збудовано самовільно, а відповідач намагається ввести сільську раду в оману.

Свідок ОСОБА_9 вказав, що являється рідним братом позивача. Зазначає, що дорога, на якій збудовано паркан відповідача є дорогою загального користування і дана огорожа фактично перешкоджає нею повноцінно користуватися власникам сусідніх домоволодінь та жителям села.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що в 1991 був головою Мостищенської сільської ради. Пригадує, що вже на той час від людей поступали скарги з приводу звуження дороги загального користування через наявний паркан відповідача. Проте свідок ствердив, що даний паркан встановлено дуже давно, жодного його переміщення відповідач не здійснювала.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України, які сторона вважає достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст. 90 Земельного кодексу України визначено, що власники земельних ділянок мають право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно п. г ч.1 ст. 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

В силу вимог ч. ч. 1, 2, 3 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 є власником домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що складається із житлового будинку житловою площею 47,8 кв.м., загальною площею 96,7 кв.м., зазначеного в плані літерою «А», стайні, загальною площею 19,7 кв.м., зазначена - «Б», стодоли, загальною площею 28,0 кв.м., зазначена - «В», убиральні, загальною площею 1,0 кв.м., зазначена - «Г», огорожі, загальною площею 49,4 кв. м., зазначена - № 1, огорожі, загальною площею 15,0 кв.м., зазначена - № 2 (а.с. 8).

Крім цього, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.12.2017 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, загальною площею 0,0565 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходяться за цією ж адресою (а.с. 14)

Дані факти також підтверджуються світлокопіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, технічного паспорту від 30.12.2016 на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 9, 10-13, 15).

Згідно витягу про державну реєстрацію прав ОСОБА_2 на підставі рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.12.2012 зареєструвала право приватної власності на домоволодіння по АДРЕСА_2 (а.с. 16, 81).

Даний факт також підтверджується наявною в матеріалах справи світлокопією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, витягом про державну реєстрацію прав, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 17-19, 82, 83-84, 85-88). Рішенням Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області № 67-20/2013 від 31.07.2013 ОСОБА_2 надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 0, 1384 га. При цьому, у випадку розбіжностей між площею приватизованої ділянки згідно даного рішення та фактичними обмірами проведеними проектною організацією дане рішення повинне бути затверджене іншим (а.с. 91).

Таким чином судом встановлено, що сторони у справі є суміжними землекористувачами.

Між господарством ОСОБА_1 та господарством ОСОБА_2 проходить дорога загального користування шириною 6 м, що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 04.04.2016 №169 (ас. 24). Крім даного, згідно витягу з генерального плану села, затвердженого у 2015, ширина вулиці від початку вулиці Робітнича становить 6, 8 м. При цьому, там де встановлено огорожу ширина складає 6 м (3.1 м до заїзду господарств ОСОБА_13 і ОСОБА_11). Згідно генплану огорожа з сітки повинна бути від подвір`я ОСОБА_11 до початку стайні ОСОБА_12, а решту огорожі встановлено без погодження сусідів та без письмового дозволу сільської ради. (а.с. 25, 26).

Рішенням Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 22.03.2013 № 37-18/2013 повторно попереджено ОСОБА_3 щодо порушення ним земельного законодавства, а саме самовільного встановлення п`ятнадцяти металевих стовпчиків на загальному заїзді до домоволодіння та самовільного зайняття земельної ділянки площею 0,0228 га, а також зобов`язано ОСОБА_3 до 22.04.2013 ліквідувати самовільно встановлені п`ятнадцять металевих стовпчиків на загальному заїзді до домоволодіння по АДРЕСА_2 (а.с. 20).

Згідно листа Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області від 26.11.2012 №04-01/1413 28.08.2012 державним інспектором у сфері державного контролю за використанням і охороною земель винесено постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_3 за ст. 53-1 КУпАП та 06.11.2012 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_3 за ст. 188-5 КУпАП (а.с. 21).

На виконання рішення Львівського апеляційного суду від 24.02.2015 Мостищенською сільською радою прийнято рішення №30-35/2015 від 26.03.2015 яким ОСОБА_2 відмовлено в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 у зв`язку з відсутністю надання пакету оригіналів документів, в наданих копіях надаються суперечливі дані (а.с. 23).

Державним інспектором у сфері державного контролю за використанням і охороною земель 15.08.2012 встановлено, що ОСОБА_3 самовільно встановив 15 металевих стовпчиків на загальному проїзді, чим самовільно розділив проїзд на 2 частини, за що відносно останнього винесено постанову про накладення адміністративного стягнення (а.с. 27).

Згідно акту № 6 від 30.06.2011 комісією сільської ради вирішено встановити вулицю (проїзд) від вул . Робітнича шириною 6 м та встановити ширину вулиці 6 , 8 м на початку житлового будинку ОСОБА_12 до паркана ОСОБА_3 (ширина 3, 1 м, де встановлені ворота (а.с. 50, 51). Ширину заїзду до домоволодіння ОСОБА_11 , у розмірі 3,1 м було затверджено рішенням Мостищенської сільської ради Івано-Франківської області від 08.05.2014 (а.с. 90).

При цьому, на виконанні відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції перебував виконавчий лист № 345/3729/13 -ц від 31.01.2014 про зобов`язання ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (громадську дорогу) площею 0, 0228 га за адресою АДРЕСА_2 шляхом демонтажу самовільно встановлених стовпчиків. Рішення суду ОСОБА_3 виконав добровільно (а.с. 45, 46-47).

Поряд з цим, згідно довідки Мостищенської сільської ради Калуськогол району Івано-Франківської області № 137/02-24 від 04.06.2014 на ОСОБА_3 , неодноразово подавалися скарги, які розглядалися відповідними компетентними органами якими встановлено, що ОСОБА_3 замовив документацію, де дорогу (спільний заїзд) включив до свого подвір`я у виготовленні якої йому було відмовлено (а.с. 49).

Так, рішенням сесії Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області № 30-35/215 від 26.03.2015відповідачу ОСОБА_2 відмовлено в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 53), а рішенням від 08.07.2016 № 77-5/2016, зокрема ОСОБА_1 , рекомендовано звернутися до суду з приводу законності встановлення огорожі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по ОСОБА_14, АДРЕСА_2 (а.с. 54).

Згідно довідки, виданої виконкомом Мостищенської сільської ради Калуського району Івно-Франківської області № 170 від 04.04.2016 господарські будівлі ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 побудовані з порушенням будівельних норм (а.с. 99).

Між сторонами по справі існує довготривалий спір, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами.

В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження посилання сторони відповідача про те, що спірна частина дороги належить до її земельної ділянки, а будь-які державні акти на право власності на землю суду не надано, як і відсутні в матеріалах справи будь-які документи щодо меж земельної ділянки ОСОБА_2 .

Суд також не може взяти до уваги факт відсутності спірної дороги, оскільки така зазначена у викопіюванні з Генплату села, який сторони вважають неналежним доказом.

Суд встановив, що відповідач біля свого домоволодіння самовільно захопила дорогу місцевого значення (загального користування) шляхом встановлення металічної огорожі та чинить перешкоди в користуванні даною дорогою позивачу.

Наведені обставини підтвердили в судовому засіданні свідки, які зокрема вказали, що даний спір існує ще з того часу коли власником домоволодіння був ОСОБА_3 . З приводу усунення перешкод в користуванні дорогою судом розглядалася цивільна справа за позовною заявою Мостищенської сільської ради до ОСОБА_3 про усунення порушень вимог земельного законодавства, за результатми розгляду якої зобов`язано ОСОБА_3 , 1959 року народження, жителя АДРЕСА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (громадську дорогу) площею 0,0228 га за адресою: АДРЕСА_2 , демонтувати самовільно встановлені стовпчики і не чинити перешкод в користуванні громадською дорогою.

Вказують, що незважаючи на вказане рішення, відповідач продовжує чинити перешкоди в користуванні дорогою загального користування, внаслідок наявної огорожі на цій дорозі.

Суд зазначає про те, що вказане рішення суду ОСОБА_3 виконав добровільно та демонтував самовільно встановлені стовпчики за адресою: АДРЕСА_2 , однак воно не стосується даного предмету спору оскільки було демонтовано, зокрема частину огорожі, а частина між будинковолодіннями АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 , про яку йде мова в даному позові, залишилася.

Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Стверджують, що дозвіл на встановлення загорожі із металічних стовпчиків і сіткиані ОСОБА_3 , ані відповідачу ОСОБА_2 ніхто не давав.

Вищезазначені докази свідчать про те, що відповідачем по справі - ОСОБА_2 продовжується чинення перешкод в користуванні дорогою загального користування, зокрема зменшено її ширину, передбачену генпланом села.

Факт чинення перешкод в користуванні під`їздною дорогою підтверджується також долученими до матеріалів справи фотокопіями з зображенням стовпчиків та металічної сітки, що долучені до матеріалів справи (а.с.112-115).

Наведене не спростовано ані відповідачем, ані її представником.

Поряд з цим, на підставі забріних доказів суд задовольняє вимоги позивача частково, з тих підстав, що позовач просить суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою та нерухомим майном, розміщеним на цій земельній ділянці, заїздом між будинковолодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 шляхом перенесення самовільно встановленої загорожі із металічних стовпчиків і сітки на відстань 3, 5 м від межі земельної ділянки ОСОБА_1 в сторону будинковолодіння ОСОБА_2 .

Однак, жодних доказів щодо встановлення меж земельної ділянки відповідача суду не надано, що унеможливлює визначення конкретної відстані для перенесення спірного паркану, а тому на думку суду, усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою можливо шляхом демонтажу самовільно встановленої загорожі із металічних стовпчиків і сітки.

З приводу тверджень представника відповідача, що ОСОБА_2 спірну огорожу не встановлювала, а успадкувала її, то суд виходить з наступного.

Відповідач ОСОБА_2 являється власником домоволодіння по АДРЕСА_2 , який вона успадкувала з наявним спірним парканом.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

При цьому, дана норма закону передбачає, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно до ст.ст. 103, 152, 153 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них. Власник та користувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, застосування інших, передбачених законом способів.

З урахуванням викладеного, а також вивчення матеріаламів справи дають підстави суду не погодитися з твердженням представника відповідача про те, що право позивача жодним чином не порушено, оскільки в судовому засіданні встановлено, що спірна огорожа розташована на дорозі загального користування по сусідству з позивачем, а тому обмежує її право у користуванні даною дорогою та встановлення огорожі своєї земельної ділянки.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст.158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, вирішує земельні спори щодо меж земельних ділянок за межами населених пунктів, розташування обмежень у використанні земель та земельних сервітутів. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; відшкодування заподіяних збитків.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7«Про практику застосування судами земельног. законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьоюстатті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органівмісцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Так, статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, основуючись на вимогах чинного законодавства, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що слід зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою (кадастровий номер НОМЕР_1 ) та нерухомим майном, розміщеній на цій земельній ділянці, заїздом між будинковолодіннями АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 , шляхом демонтажу самовільно встановленої загорожі із металічних стовпчиків і сітки.

Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Тому з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 1800,00 грн. витрат за надання правової допомоги та 768,40 грн. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 78, 82, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст.78-79, 90-91, 103, 152-153, 158 ЗК України та керуючись ст.ст. 80-81, 89, 141, 258, 259, 263 - 265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою (кадастровий номер НОМЕР_1 ) та нерухомим майном, розміщеній на цій земельній ділянці, заїздом між будинковолодіннями АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 , шляхом демонтажу самовільно встановленої загорожі із металічних стовпчиків і сітки.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 1800,00 грн. витрат за надання правової допомоги та 768,40 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

СУДДЯ:

Повний текст рішення виготовлено 24.07.2019