ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 646/4198/16-ц

провадження № 61-28571св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 , на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 березня 2017 року, ухвалене у складі судді Сороки О. П., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 7 червня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання кредитних договорів недійсними.

В обґрунтування позову зазначила, що 15 квітня 2008 року уклала із банком договір про надання споживчого кредиту № 0 у формі кредитної лінії, що надається щорічно траншами у межах ліміту в сумі 1 612,62 гривень, на строк до 13 квітня 2029 року та договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 55 000 доларів США на цей же строк.

При укладенні вказаних договорів їй не надано інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість усіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань, пов`язаних із отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Вважає умови кредитних договорів несправедливими і такими, що суперечать вимогам статті 203 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вони створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За таких обставин ОСОБА_1 просила визнати недійсними договори про надання споживчого кредиту № 0 і № 0 від 15 квітня 2008 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 березня 2017 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними та їх відповідність вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 7 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 березня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просила рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 7 червня 2017 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.

Заявник зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності і за відсутності її представника, чим обмежив у реалізації процесуальних прав.

На думку заявника, суд першої інстанції не дослідив докази, які мають значення для справи, а саме договори про надання споживчого кредиту № 0 і № 0 від 15 квітня 2008 року та меморіальний ордер про отримання коштів.

Посилається на те, що суди не надали належної оцінки її доводам про несправедливість умов оспорюваних договорів, що має наслідком їх недійсність.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15 квітня 2008 року ОСОБА_1 уклала із ПАТ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 55 000 доларів США на строк до 13 квітня 2029 року зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом з можливістю щомісячного перегляду вказаної ставки.

Цього ж дня сторони уклали договір про надання споживчого кредиту № 0 у формі кредитної лінії у межах однакового ліміту у сумі 1 612,62 гривень, що надається щорічними траншами, на строк до 13 квітня 2029 року зі сплатою 16% річних за користування кредитом з можливістю щомісячного перегляду вказаної ставки.

Факт отримання кредитних коштів підтверджується меморіальним ордером № .

Згідно з пунктом 7.5 договору про надання споживчого кредиту № 0 його підписанням позичальник підтверджує, що на дату укладення договору є клієнтом банку і ознайомлений з тарифами за розрахунково-касове обслуговування та тарифами банку, що викладені у додатку № 3 до договору.

У пункті 7.13 даного договору зазначено про домовленість сторін вважати, що, уклавши його, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами договору, здатність їх виконувати, підтверджує свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними. Також підтверджує, що умови договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього та засвідчує, що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно з вимогами законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Оцінивши зміст договору про надання споживчого кредиту № 0, суди встановили, що він містить: мету надання кредиту (пункт 1.4); форми його забезпечення (пункт 2.1); розмір процентів за користування кредитом (пункт 1.2); суму кредиту (пункт 1.1); строк, на який надається кредит (пункт 1.2.2); детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає суми платежів із повернення кредиту, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, у тому числі кількість платежів, їх частоту та обсяги, та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки (пункт 1.2.2, додаток 1 до договору - графік повернення кредиту та визначення сукупної вартості кредиту, додаток 3 до договору - тарифи банку); порядок дострокового повернення кредиту та його умови (розділ 6).

З договору про надання споживчого кредиту № 0 суди встановили, що він містить: мету надання кредиту (пункт 1.6); форми його забезпечення (пункт 2.1); розмір процентів за користування кредитом (пункт 1.2); суму кредиту (пункт 1.1); строк, на який надається кредит (пункт 1.4); детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає суми платежів із повернення кредиту, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, у тому числі кількість платежів, їх частоту та обсяги, і розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки (пункт 1.4.2, додаток 3 до договору - графік повернення кредиту та визначення сукупної вартості кредиту); порядок дострокового повернення кредиту та його умови (пункт 6.2).

У пункті 7.2 даного договору зазначено, що позичальник підтверджує отримання від банку перед укладенням договору інформаційного листа згідно з вимогами законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Оцінивши зміст оспорюваних договорів, суди встановили, що з орієнтовною сукупною вартістю кредиту, строком його повернення, типом процентної ставки позивач ознайомлена з самого договору та графіку погашення кредиту. Інформація про переваги та недоліки запропонованих банком схем кредитування також була повідомлена ОСОБА_1 , є загальнодоступною, містилась на офіційному сайті банку і на дошках оголошень у його приміщенні.

Відповідальність ПАТ «УкрСиббанк» перед позичальником визначена у пунктах 4.4 договорів, згідно з якими за порушення передбачених договорами умов надання кредиту банк несе відповідальність згідно з законодавством України.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

За правилом частини першої статті 203 ЦК України, що встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів, передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г)тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; і)переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, щомісяця, поквартально тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом (пункт 3.2 Правил).

Пунктом 3.3 Правил зобов`язано банки зазначити в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Оцінивши зміст договорів про надання споживчого кредиту № 0 і № 0, суди попередніх інстанцій встановили, що вони відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» і Правил.

Ці договори укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди щодо усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому їх виконувала, а банк перед укладенням договорів надав позичальнику усю необхідну інформацію, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки. Крім того, повна інформація стосовно умов кредитування міститься у додатках до договорів споживчого кредиту.

Також судами встановлено, що договорами про надання споживчого кредиту № 0 і№ 0 передбачено відповідальність як для позичальника, так і для банка за невиконання договірних зобов`язань, тому немає підстав для висновку про дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Встановивши такі обставини, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність визначених статтями 203, 215 ЦК України і Законом України «Про захист прав споживачів» правових підстав для визнання договорів про надання споживчого кредиту № 0 і№ 0 недійсними та обґрунтовано відмовили у позові.

Доводи заявника про те, що суди не надали належної оцінки її доводам про несправедливість умов оспорюваних договорів, яка має наслідком їх недійсність, касаційний суд відхиляє.

Суди першої і апеляційної інстанцій оцінили зміст договорів про надання споживчого кредиту № 0 і№ 0 та встановили, що для банка, як і для позичальника встановлена відповідальність за невиконання договірних зобов`язань; дисбаланс між договірними правами та обов`язками сторін на шкоду споживача відсутній.

Крім того, заявник, посилаючись на несправедливість певних умов договорів про надання споживчого кредиту, які це саме умови і в чому полягає їх несправедливість не зазначив ні у позовній заяві, ні у апеляційній та касаційній скаргах, хоча доведення вказаних обставин згідно з закріпленим у цивільному процесуальному законодавстві принципом змагальності покладається на позивача.

Твердження заявника про те, що суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності і за відсутності її представника, чим обмежив у реалізації процесуальних прав, касаційний суд відхиляє.

Про призначення цієї справи до розгляду на 11 годину 00 хвилин 24 березня 2017 року ОСОБА_1 повідомлена завчасно, про що свідчить вручена їй 13 березня 2017 року судова повістка. Жодних клопотань чи заяв про неможливість явки до суду на визначені дату і час та про відкладення розгляду справи від заявника не надходило.

Дана справа перебувала у провадженні суду першої інстанції з квітня 2016 року; у ході її розгляду представник позивача звертався до суду з клопотанням про витребування доказів, яке судом частково задоволене, ознайомлювався із поданими на його виконання документами, Крім того, представник ОСОБА_1 був присутнім у судовому засіданні під час перегляду справи апеляційним судом і надавав пояснення по суті справи. За таких обстави твердження заявника про обмеження її у процесуальних правах є безпідставними, оскільки вона мала можливість їх реалізувати як самостійно, так і через представника.

Посилання заявника на те, що суд першої інстанції не дослідив докази, які мають значення для справи, а саме договори про надання споживчого кредиту № 0 і № 0 від 15 квітня 2008 року та меморіальний ордер про отримання коштів, касаційний суд вважає помилковими.

Стаття 197 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, визначала, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

На підставі цієї статті і у зв`язку з неявкою сторін суд першої інстанції фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснював. Проте, згідно з журналом судового засідання від 24 березня 2017 року, складеним у паперовій формі, та за змістом оскаржуваного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 березня 2017 рокусуд першої інстанції дослідив матеріали справи і наявні у справі докази, у тому числі оспорювані договори та меморіальний ордер; результати наданої цим доказами оцінки і встановлені на їх підставі обставини суд виклав у рішенні, тому доводи касаційної скарги щодо недослідження відповідних доказів безпідставні.

Порушень судами першої і апеляційної інстанцій цивільного процесуального законодавства, які унеможливили з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено і заявником не наведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій,встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 7 червня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов