ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1065/19

Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/855/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Головне управління Пенсійного фонду України,

Державна казначейська служба України,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними Державної казначейської служби України, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про визнання факту, стягнення трьох відсотків річних, інфляційного збільшення сум матеріальної шкоди,

місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 24 квітня 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ГУ ПФУ в Чернігівській області та ДКСУ, в якому просив визнати, що: незаконні дії ГУ ПФУ в Чернігівській області, встановлені у постановах Бахмацького районного суду від 08 липня 2009 року та від 12 вересня 2011 року, і тривале невиконання судових рішень призвело до матеріальної шкоди в розмірі 2062,62 грн; тривале невиконання судових рішень і відмова провести нарахування та виплатити компенсацію і інфляційні втрати за несвоєчасне виконання судових рішень ДКСУ призвело до матеріальної шкоди в розмірі 2062,62 грн; стягнути з державного бюджету України наведену суму грошових коштів, яка складається з: 101,52 грн - 3 % річних та 1961,1 грн інфляційних втрат, шляхом списання ДКСУ коштів з єдиного казначейського рахунку.

У мотивування заявлених вимог зазначив, що судовими рішеннями, прийнятими на його користь, зобов`язано ГУ ПФУ зробити перерахунок та здійснити йому виплату додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком за періоди з 22 травня 2008 року по 08 липня 2009 року та з 25 лютого по 18 червня 2011 року. У зв`язку із невиконанням рішень суду у строки, передбачені ст. ст. 46, 124 Конституції України, ЗУ «Про виконавче провадження», «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», він був позбавлений можливості отримати належну йому суму боргу. Зазанчає, що оскільки ГУ ПФУ було порушено грошове зобов`язання, у нього виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Рішенням від 24 квітня 2019 року Деснянський районний суд м. Чернігова позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з Державного бюджету України на користь позивача 2062,62 грн, що становить: 101,52 грн - 3 % річних та 1961,1 грн інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди, шляхом безспірного списання ДКСУ коштів з єдиного казначейського рахунку. В іншій частині позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі ДКСУ, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що постанови суду від 12 вересня 2011 року та від 08 липня 2009 року виконані ДКСУ у повному обсязі. Також суд не звернув уваги на те, що законодавством не встановлено строків виплати компенсації у зв`язку з порушенням термінів перерахування коштів за рішенням суду, оскільки перерахування відповідних коштів може бути здійснено лише в порядку черговості надходження документів.

Представник ДКСУ зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду обов`язок щодо виконання судового рішення покладається на визначеного судом боржника, отже саме боржник, яким перед позивачем є ГУ ПФУ в Чернігівській області, повинен нести відповідальність за таке прострочення. Однак оскаржуваним рішенням суду індекс інфляції та 3 % річних від простроченої суми стягнуто з Держави Україна.

Указує, що судом невірно визначено період нарахування інфляційного збільшення матеріальної шкоди та безпідставно розпочато його обрахування з дня відкриття виконавчого провадження, проте до казначейства відповідні виконавчі документи надійшли значно пізніше, тобто фізично неможливо було прострочити виконання рішення суду у цей період.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що виплата компенсації за несвоєчасне виконання рішень суду є гарантією виконання судового рішення.

Позивач указує на свідоме і відверте ігнорування ДКСУ положень Конституції України, Законів України, відмову врахувати правові позиції і судову практику Верховного Суду, Конституційного Суду України та ЄСПЛ, свавільне тлумачення положень законодавства України, що не входить до компетенції посадових осіб.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Чернігівській області, посилаючись на неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просить скасувати судове рішення і ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позов задоволено не на користь позивача ОСОБА_1 , а іншої особи, про що свідчить не лише зазначення у тексті рішення іншого імені позивача, а й чітке визначення в його резолютивній частині адреси і РНОКПП зовсім іншої особи.

Представник ГУ ПФУ в Чернігівській області вказує, що, посилаючись на судову практику ЄСПЛ, районний суд залишив поза увагою фактичне виконання судових рішень та отримання позивачем коштів.

Вважає посилання суду на ст. 56 Конституції України безпідставним, оскільки предметом спору у справі не є стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, спір полягає у стягненні інфляційних втрат та 3 % річних.

Стверджує, що поза увагою суду залишилась та обставина, що виплачені позивачеві кошти на виконання судового рішення відносяться до пенсійних виплат, які регулюються спеціальним законодавством, і з аналізу законодавства у галузі пенсійного забезпечення вбачається відсутність підстав для стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за виконання саме такого зобов`язання.

Звертає увагу на те, що позовні вимоги, які обґрунтовуються нормами ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», розглядаються у порядку адміністративного судочинства.

Доводи відзиву ОСОБА_1 на дану апеляційну скаргу є аналогічними з доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу ДКСУ.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, керуючись ст. 625 ЦК України, ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМУ від 03 серпня 2011 року № 845 та численною практикою Європейського суду з прав людини, виходив з того, що несвоєчасне виконання судових рішень, які набрали законної сили та ухвалені на користь позивача, є порушенням його права, яке підлягає поновленню відповідно до вимог законодавства шляхом задоволення його вимог в частині стягнення на його користь 3% річних та інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди на загальну суму 2062,62 грн шляхом безспірного списання ДКСУ коштів з єдиного казначейського рахунку.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Суд апеляційної інстанції погоджується з прийнятим висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що постановою від 08 липня 2009 року Бахмацький районний суд задовольнив позов ОСОБА_1 . Визнав незаконними дії ГУ ПФУ в Чернігівській області про відмову позивачу в отриманні додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірах, визначених ст. 51 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язав ГУ ПФУ в Чернігівській області провести перерахунок та провести ОСОБА_1 з 22 травня 2008 року по 08 липня 2009 року додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком (а.с. 11). На виконання цієї постанови 14 листопада 2011 року був виданий виконавчий лист № 2-а-209/2009 (а.с. 12).

24 листопада 2011 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Чернігівській області Курилець В.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 30024326 на виконання виконавчого листа № 2-а-209/2009 і наданий строк боржнику для добровільного виконання до 01 грудня 2011 року (а.с. 13).

Постановою від 12 вересня 2011 року Бахмацький районний суд задовольнив частково адміністративний позов ОСОБА_1 Визнав незаконними дії ГУ ПФУ в Чернігівській області щодо відмови в перерахунку та виплаті позивачу додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі меншому, ніж це передбачено ст. 51 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 25 лютого по 18 червня 2011 року. Зобов`язав ГУ ПФУ в Чернігівській області провести перерахунок та виплату додаткової пенсії ОСОБА_1 за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком з 25 лютого по 18 червня 2011 року з урахуванням проведених виплат за даний період (а.с. 21-23). На виконання вказаної постанови 02 квітня 2013 року був виданий виконавчий лист № 2а-6806/2011 (а.с. 29).

12.04.2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Курилець В.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 37551576 на виконання виконавчого листа № 2-а-6806/2011 і наданий строк до виконання до 19.04.2013 року.

24 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся із заявами на ім`я начальника управління ДВС ГУЮ в Чернігівській області про виконання вищевказаних постанов суду відповідно до ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (а.с. 14, 31).

Листом від 08 грудня 2015 року управління ДВС ГУЮ в Чернігівській області повідомило ОСОБА_1 про направлення судових рішень для виконання до ГУ ПФУ в Чернігівській області із вказівкою на те, що питання щодо передачі до ГУ ДКСУ у Чернігівській області рішень суду, постановлених на його користь та відомості про які внесено до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою, буде вирішено після отримання з органу ПФУ інформації про стан їх виконання (а.с. 15-16).

Відповідно до листа ГУ ДКСУ у Чернігівській області від 23 жовтня 2017 року судові рішення стосовно ОСОБА_1 були прийняті управлінням до виконання 11 січня 2016 року (а.с. 17-18). У листі зазначено, що згідно з довідками, наданими управлінням пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян ГУ ПФУ в Чернігівській області на виконання рішення суду по справі № 2-а-6806/2011 ОСОБА_1 нараховано кошти в сумі 417,44 грн, на виконання рішення суду по справі № 2-а-209/2011 - 1003,90 грн.

Як зазначив ОСОБА_1 у своєму позові, що не оспорюється і відповідачами, 27 серпня 2018 року ГУ ДКСУ у Чернігівській області виплатило йому грошові кошти: на виконання постанови Бахмацького районного суду від 08 липня 2009 року - у розмірі 1003,9 грн та на виконання постанови Бахмацького районного суду від 12 вересня 2011 року - у сумі 417,44 грн.

07 листопада 2017 року позивач звернувся до ДКС України із заявами про нарахування компенсації (інфляційних втрат та 3 % річних) за несвоєчасне виконання виконавчих листів № 2-а-209/2009 від 14 листопада 2011 року та № 2а-6806/2011 від 02 квітня 2013 року (а.с. 19, 32), у відповідь на які остання листом від 07 грудня 2018 № 5-13/20413 повідомила, що оскільки рішення суду по справах № 2-а-209/2009 та № 2-а-6806/2011 мають зобов`язальний характер, компенсація у зазначеній категорії справ не нараховується. Також у листі зазначено, що ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не передбачено нарахування та виплату Казначейством збитків, понесених внаслідок інфляції (а.с. 20).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Приписами ст. 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

За змістом ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року).

У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росії» (№2), в якій зокрема вказано: «У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу».

Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Частиною 5 ст. 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Положеннями ст. 611 ЦК України встановлено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц,

Як встановлено судом, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період невиконання грошових зобов`язань, які виникли на підставі постанов Бахмацького районного суду від 08 липня 2009 року та від 12 вересня 2011 року.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступлення від нього у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Ураховуючи те, що відповідачами порушено виконання грошових зобов`язань, встановлених рішеннями суду, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України, а тому районний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь компенсації та інфляційних втрат.

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги наданий позивачем розрахунок компенсації у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання судових рішень, за яким сума 3 % річних становить 101,52 грн, а сума інфляційних втрат - 1961,1 грн, а загалом - 2062,62 грн (а.с. 33). Заперечень проти наведеного судом розрахунку апеляційні скарги ДКСУ та ГУ ПФУ в Чернігівській області не містять.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених ЗУ «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлені ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 3 Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частинами 1, 2 ст. 5 Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03 серпня 2011року № 845.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку).

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Європейський суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (KECHKO v. UKRAINE, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08 листопада 2005 року).

З аналізу наведених норм вбачається, що саме на ДКС України та його територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, і відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання органом державної влади своїх зобов`язань.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги Казначейства про те, що оскаржуваним рішенням суду необґрунтовано стягнуто індекс інфляції та 3 % річних від простроченої суми з Держави Україна, а не з боржника, яким є ГУ ПФУ в Чернігівській області.

Також колегія суддів не знаходить слушними доводи представника ДКСУ про те, що початок розрахунку суми інфляційних з дня відкриття виконавчого провадження є помилковим, оскільки до Казначейства відповідні виконавчі документи надійшли значно пізніше, зважаючи на основні засади судочинства, встановлені Конституцією України, та практику Європейського суду з прав людини, зокрема, пілотне рішення «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46), за якими рішення суду, де боржником є держава/державний орган, підлягає виконанню з дня набрання ним законної сили і від стягувача не вимагається ініціювання проведення окремого провадження з його виконання.

Посилання представника ГУ ПФУ в Чернігівській області про те, що позов задоволено не на користь позивача ОСОБА_1 , оскільки у резолютивній частині рішення зазначено ім`я, адреса і РНОКПП зовсім іншої особи, не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення, враховуючи приписи ст. 269 ЦПК України, відповідно до яких учасник справи може звернутись до суду із заявою про виправлення допущених в рішенні описок чи арифметичних помилок.

За змістом ч. 1, 5 ст. 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовні заяві. Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , останній не заявляв вимог про визнання неправомірними бездіяльності або дій відповідачів при здійсненні ними владних повноважень, тобто не просив вирішити публічно-правовий спір, і у позовній заяві підставами звернення до суду указував ст.ст. 1173, 1175 ЦК України. Отже, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції правильно розглянув справу за нормами цивільного судочинства, пославшись на положення ст. 1173 ЦК України, а тому доводи апеляційної скарги ГУ ДКСУ у Чернігівській області про необхідність розгляду справи в порядку адміністративного судочинства, виходячи з конкретних обставин цієї справи та заявлених ОСОБА_1 вимог, не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Доводи апеляційних скарг цього висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 22 липня 2019 року.

Головуючий: Судді: