ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/272/17 Номер провадження 22-ц/814/2/19Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Карпушина Г.Л., Обідіної О.І.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянув в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 травня 2017 року у складі судді Андрієць Д.Д.

у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка Валентина Михайлівна, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 від її імені звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 23 квітня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночкою В.М. за реєстровим № 738.

Підстави позову вмотивовано тим, що укладаючи спірний договір ОСОБА_2 помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, вважала, що укладає з донькою ОСОБА_5 договір довічного утримання, положеннями якого врегульовані усі права та обов`язки сторін, про які вони попередньо домовилися.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її донька ОСОБА_5 померла. Після смерті доньки ОСОБА_2 дізналася, що квартира в якій вона проживає, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом перейшла у власність чоловіка її доньки - ОСОБА_1 .

На момент укладення спірного договору у неї не було волевиявлення на безоплатну передачу у власність доньці квартири, яка є її єдиним житлом і в якій вона фактично проживає та яку утримує.

З наведених підстав представник позивача вважав, що наявні усі підстави для визнання в аспекті нормативно-правових положень статей 203 та 229 ЦК України договору дарування квартири недійсним.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 травня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 23.04.2014 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 738.

Рішення суду мотивовано тим, що наявні у ОСОБА_2 захворювання в момент укладення спірного договору впливали на можливість дарувальника сприймати зміст договору, який вона укладала, спірна квартира є єдиним її житлом і після укладання договору дарування ОСОБА_2 продовжила проживати в даній квартирі і здійснювати оплату комунальних послуг, на момент укладення договору дарувальник ОСОБА_2 неправильно сприймала фактичні обставини і правові наслідки правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, який вона мала на меті укласти.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 грудня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 травня 2017 року залишено без задоволення.

В поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Посилається на необґрунтованість рішення суду, яке було ухвалено без належного повідомлення його про наявність судової справи, дати, часу та місця засідання суду, без з`ясування всіх фактичних обставин справи, що мають юридичне значення, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що у зв`язку з неналежним виконанням працівниками ДП «Укрпошта» своїх посадових обов`язків, суд фактично поклав на нього відповідальність за невручення рекомендованих листів адресату та виніс заочне рішення, чим позбавив відповідача можливості належним чином здійснити захист своїх прав та інтересів.

Вказує, що докази, на яких ґрунтується оскаржуване судове рішення датуються кінцем 2016 року, в той час як спірний правочин було укладено в 2014 році, а позивачем не надано доказів існування особливих обставин саме на час вчинення оспорюваного правочину. Дарувальник ОСОБА_2 свідомо мала намір на укладення саме договору дарування, власноруч зазначила повністю своє ім`я, прізвище та по батькові, поставила свій підпис, чим засвідчила, що текст договору викладено чітко, без можливості двоякого розуміння його змісту. Під час укладення договору дарування позивачу були роз`яснені правові наслідки даного правочину і вона підтвердила дійсність своїх намірів на його укладення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05 червня 2019 року залучено до участі в справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_2 її спадкоємця - ОСОБА_3 .

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення скарги, виходячи з наступних підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої, за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення відповідно до пунктів 2, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03 серпня 1993 року Управлінням житлово-комунального господарства адміністрації міської ради народних депутатів м. Кременчука згідно розпорядження № 3375, та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11 липня 1995 року Третьою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 1898, зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 на праві власності належала квартира загальною площею 36,0 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

23 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 738.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , свідченням чого вважається одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення (пункти 1.1., 3.1.).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, внаслідок чого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАР №718523, виданого 14.09.2015 року Приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Дощенко О.В., право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 .

Згідно частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до встановленої законом презумпції правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Підставами недійсності правочину згідно частини першої статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що дарувальник ОСОБА_2 помилилася щодо правової природи спірного правочину, оскільки на час його вчинення в силу стану здоров`я неправильно сприймала фактичні обставини і правові наслідки правочину та вважала, що укладає договір довічного утримання.

Колегія суддів з такими висновками погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що на час укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 мала намір укласти інший договір та погодилася на передачу майна у власність дочки ОСОБА_6 лише за умови її довічного утримання. Відсутні у справі також і докази, що свідчать про досягнення між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 домовленності на укладення договору довічного утримання та згоди з усіх істотних умов такого договору, що за правилами статті 638 ЦК України є обов`язковою умовою для укладення договору. Висновки ж суду, що стан здоров`я дарувальника ОСОБА_2 впливав на її волевиявлення та сприйняття природи правочину ґрунтуються на припущеннях, факт інвалідності позивача та її захворювання, якими суд мотивував рішення, виникли у 2016-2017 роках, після укладення спірного договору та не мають значення для справи.

Той факт, що ОСОБА_2 залишилась проживати у квартирі та здійснювала оплату комунальних послуг не є свідченням відсутності у неї волевиявлення на дарування даної квартири єдиній дочці та прагнення отримати від обдарованої будь-яку вигоду.

Таким чином, у справі не встановлено сукупності обставин, які дають підстави для висновку, що дарувальник ОСОБА_2 неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування, а тому у суду першої інстанції не було законних підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним відповідно до статті 229 ЦК України.

Оскільки позивач не довела обставин, на які посилалась в обґрунтування позовних вимог, підстав для задоволення позову колегією суддів не вбачається.

Апеляційний суд також звертає увагу на порушення судом першої інстанції норм процессуального права при розгляді справи, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Так, перед постановленням оскаржуваного рішення, ухвалою Автозаводського районного суду від 11 травня 2017 року вирішено розглянути справу в заочному порядку, без участі відповідача, за наявними у справі доказами.

Відповідно до статті 224 ЦПК України 2004 року - у редакції, що діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції, проведення заочного розгляду справи допускається за умов неявки в судове засідання відповідача, якщо він належним чином повідомлений про розгляд справи, та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані судом неповажними.

Згідно вимог статей 74, 76 ЦПК України 2004 року судова повістка разом з розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за зареєстрованою в установленому законом порядку адресою місця проживання чи місця перебування фізичної особи та вручається їй під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сімї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи.

Згідно інформації начальника Автозаводської районної адміністрації виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області, отриманої судом в порядку частини третьої статті 122 ЦПК України 2004 року ОСОБА_1 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 . За даною адресою для вручення відповідачу судом направлялись позовна заява ОСОБА_2 з додатками та повістки про виклик в судове засідання на 9.00 год. 07 квітня 2017 року та на 16.30 год. 11 травня 2017 року, які адресату вручені не були та повернулися до суду 25 квітня 2017 року та 09 червня 2017 року відповідно за закінченням терміну зберігання (а.с. 140, 191). Таким чином, повідомлення відповідача про розгляд справи не є належним, а тому підстав для заочного вирішення справи судом першої інстанції не було.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Оскільки відповідач був позбавлений можливості реалізувати надані йому законом процесуальні права під час розгляду справи в суді першої інстанції, оскаржуване рішення суду не можна вважати обґрунтованим.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 травня 2017 року - скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка Валентина Михайлівна, про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: Г.Л. Карпушин

О.І. Обідіна