Головуючий у І інстанції Кіян Д.В. Єдиний унікальний номер 263/2995/19
Номер провадження 22-ц/804/1955/19
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Биліни Т.І.,

Мальцевої Є.Є.

секретар Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2019 року, постановлену в м. Маріуполі Донецької області, у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області та державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на дії державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області (далі Кальміуський ВДВС) та державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області (далі - Центральний ВДВС, попередня назва - Жовтневий ВДВС).

В обґрунтування заяви зазначала, що заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2014 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Донецької області від 24 липня 2018 року, задоволено позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки. Постановами державного виконавця Жовтневого ВДВС Хараджа О.С. від 20 червня 2015 року у виконавчому провадженні № 47796261 та державного виконавця Іллічівського ВДВС Ігнатоля В.С. від 17 лютого 2016 року у виконавчому провадженні № 48897997 накладено арешти на все нерухоме майно, що їй належить. Зазначала, що державними виконавцями накладено арешт на все її нерухоме майно, в тому числі і на земельну ділянку, яка згідно з договором іпотеки від 16 березня 2007 року в іпотеку не передавалась, право власності на земельну ділянку набуто на підставі державного акту, виданого 22 серпня 2007 року. Просила визнати неправомірними дії державного виконавця Кальміуського ВДВС Ігнатоля В.С. щодо накладення на підставі постанови від 17 лютого 2016 року про арешт майна боржника та заборони його відчуження № 48897997 обтяжень на нерухоме майно - земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 440 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що їй належить та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13299643 (спеціальний розділ) в частині опису предмета обтяження, виключивши відомості щодо вказаної земельної ділянки; визнати неправомірними дії державного виконавця Центрального ВДВС щодо накладення на підставі постанови від 20 червня 2015 року про арешт майна боржника та заборони його відчуження № 47796261 обтяжень на нерухоме майно - вищевказану земельну ділянку та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13866070 (спеціальний розділ) в частині опису предмета обтяження, виключивши відомості щодо земельної ділянки.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року в задоволені скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполь Головного територіального управління юстиції в Донецькій області та державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполь Головного територіального управління юстиції в Донецькій області залишена без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить ухвалу суду скасувати та задовольнити її скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що укладений договір іпотеки № 014/11-155/058/1 від 16 березня 2007 року жодних відомостей про передачу в іпотеку земельної ділянки не містить, рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а тому державний виконавець повинен був виконувати судове рішення лише щодо житлового будинку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявниці адвоката Братченка О.В., який просив скаргу задовольнити, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволені скарги, суд першої інстанції виходив з того, що дії державних виконавців щодо примусового виконання рішення суду проведені в межах повноважень та у спосіб, визначений ЗУ «Про виконавче провадження», а тому права та інтереси заявника не порушені.

З таким висновком суду не можна н погодитись.

Судом встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2014 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Донецької області від 24 липня 2018 року, задоволено позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/11-155/058 від 16 березня 2007 року в розмірі 229500 доларів США, заборгованості за процентами в розмірі 101337,06 доларів США та пені в розмірі 101337,43 грн. звернуто стягнення, згідно договору іпотеки №014/11-155/058/1 від 16 березня 2007 року, на предмет іпотеки - жилий будинок, загальною площею 548,4 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який їй належить, шляхом продажу на прилюдних торгах.

Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Хараджи О.С. від 20 червня 2015 р. накладено арешт на все нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , накладено заборону на відчуження будь-якого майна, що належить боржнику (а.с. 6).

Постановою державного виконавця Іллічівського ВДВС Ігнатолі В.С. від 17 лютого 2016 р. накладено арешт на все нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , накладено заборону на відчуження будь-якого майна, що належить боржнику (а.с. 8).

Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Хараджи О.С. від 23 лютого 2017 р. було повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 9 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 7).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 156355360 від 14 лютого 2019 р. вбачається, що на нерухоме майно ОСОБА_1 накладено обтяження, в тому числі на земельну ділянку площею 440 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право сторін, інших учасників та осіб на оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Зі змісту ч. 4 статті 6 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) передається в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що земельна ділянка та будівля (споруда), яка на ній розташована, нерозривно пов`язані між собою, а отже, іпотека щодо будівлі (споруди) повинна поширюватись і на земельну ділянку, на якій вона розташована, і навпаки, причому навіть у тих випадках, коли предметом у договорі іпотеки визначено лише один об`єкт (або будівля, або забудована земельна ділянка), а тому доводи скарги щодо оформлення права власності на земельну ділянку вже після укладання договору іпотеки правового значення для справи не мають.

Суд помилково послався ч.1 ст. 377 ЦК України, оскільки ця норма на спірні правовідносини не поширюється, але оскільки неправильне застосування норм матеріального права не призвело до неправильного по суті рішення, оскаржувану ухвалу необхідно залишити без змін, що відповідає рішенню ЄСПЛ у справі «Сутяжник проти Росії» (№ 8269/02) в якому суд зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що висновок суду про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги фактично зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку, тому висновків суду вони не спростовують.

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23 липня 2019 року.

Судді В.М. Барков

Т.І. Биліна

Є.Є. Мальцева