МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №521/2028/18
Пр. №2/521/2051/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Колесник Т.В., за участю:

представника позивача адвоката Антонової Л.Г.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання додаткового строку для прийняття спадщини,

встановив:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 , посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 . Позивач зазначав, що він проживав за вказаною адресою разом з бабусею ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_3 , відповідачем у справі. Стверджував, що в грудні 2018 року, після смерті ОСОБА_4 , він випадково зустрівся з адвокатом померлої, ОСОБА_5 , якій розповів про смерть бабусі, а остання в свою чергу повідомила його про наявність заповіту, який при житті оформила ОСОБА_4 , та передала їй на зберігання. Зі змісту вказаного заповіту вбачається, що ОСОБА_4 заповідала позивачу Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності. Таким чином, він після смерті ОСОБА_4 є спадкоємцем за заповітом.

Вказував, що при зверненні в грудні 2018 року до Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , державним нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22 грудня 2018 року, в зв`язку з пропущенням ним шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини. При цьому, державним нотаріусом було зазначено, що на момент його звернення із заявою про прийняття спадщини, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 вже була відкрита за заявою ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що він не міг своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки перебував за кордоном на заробітках, та не знав про наявність заповіту, а також на те, що відповідач та його донька чинили йому перешкоди у прийняття спадщини, а саме: сховали від нього свідоцтво про смерть, правовстановлюючі документи на квартиру, позивач просив суд визначити йому додатковий строк терміном три місяці з дня набрання судовим рішенням законної сили для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 12 лютого 2019 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 20-21).

Ухвалою суду від 09 квітня 2019 року по справі було витребувано інформацію щодо заведення спадкової справи до майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 57-58).

Ухвалою суду від 13 травня 2019 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 68-69).

Ухвалою суду від 12 червня 2019 року було задоволено заяву представника ОСОБА_2 про виклик свідків по справі (а.с. 114-115).

Ухвалою від 03 вересня 2019 року було залишено без задоволення заяву представника ОСОБА_3 про виклик свідка (а.с. 131-132).

Представник позивача, діюча на підставі ордеру від 28 грудня 2018 року, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх в повному обсязі (а.с. 14-16).

Представник відповідача, діюча за довіреністю від 04 березня 2019 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше відповідач надав через канцелярію суду відзив на позов, в обґрунтування якого зазначав, що він не знав про існування заповіту, а тому не міг чинити перешкоди позивачеві щодо подання ним заяви про прийняття спадщини.

Зазначав, що ОСОБА_2 не звертався до нього з проханням надати йому правовстановлюючі документи на квартиру та з пропозиціями досудового врегулювання спору. Стверджував, що позивач по справі не мешкав разом з померлою у їх квартирі, а тільки навідував останню, та не приймав участі у лікуванні та похованні останньої. Крім того, він є інвалідом 2 групи та має обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 (а.с. 30, 35-37).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

При цьому, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Суд вважає, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім главою 84 книги шостої Цивільного кодексу України (далі ЦК України), тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Судом встановлено, що батьками позивача були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 12).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 22 грудня 2018 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі, зареєстрованому 08 липня 1978 року Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №544 (а.с. 13).

В процесі судового розгляду було встановлено та сторонами не оскаржувалося, що мати позивача ОСОБА_8 , померла.

Встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , були рідними братом та сестрою, батьками яких були ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження відповідача (а.с. 76).

З матеріалів справи вбачається, що при житті, а саме 14 серпня 2014 року, ОСОБА_4 оформила заповіт, за яким все своє майно заповіла ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах (а.с. 99, 100).

Крім того, 25 вересня 2017 року ОСОБА_4 оформила новий заповіт, за яким заповіла ОСОБА_2 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві спільної часткової власності (а.с. 8, 9).

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця, часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем.

Згідно зі ст. 1254 ЦК України заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 38).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , що належала померлій на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 листопада 2000 року, право власності на яку зареєстровано 11 грудня 2000 року КП МБТІ та РОН (а.с. 39, звор. 87, 88, звор. 88).

З матеріалів спадкової справи №175/2018; №218/2018, відкритої до майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що після смерті останньої, відповідач ОСОБА_3 в установлений законом строк, а саме 13 березня 2018 року, звернувся до державного нотаріуса Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а позивач ОСОБА_2 21 грудня 2018 року звернувся до Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с. 74, 85).

Тобто, позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини після спливу року з дня смерті своєї бабусі ОСОБА_4

22 грудня 2018 року державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одесі було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав пропуску ОСОБА_2 встановленого шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та останньому було рекомендовано звернутися до суду (а.с. 11).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 06 грудня 2017 року по 21 лютого 2018 року та з 13 червня 2018 року по 04 листопада 2018 року перебував за кордоном, що підтверджується його закордонним паспортом FJ НОМЕР_1 (а.с. 101).

Зі змісту акту про проживання від 01 березня 2019 року вбачається, що позивач з квітня 2014 року по листопад 2018 року проживав в квартирі АДРЕСА_1 .

Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , які були допитані в судовому засіданні підтвердили факт проживання позивача в спірній квартирі та факт того, що ОСОБА_2 не знав про існування заповіту від 25 вересня 2017 року (а.с. 98, 129, 130).

З матеріалів справи вбачається, що право позивача на спадкування після смерті його бабусі ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не було визнано ні державним нотаріусом, оскільки остання відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, ні відповідачем у справі, що стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець вважатиметься таким, що постійно проживав разом із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний, час до настання смерті спадкодавця він відбув з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку для прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв її в силу норми ч.3 ст. 1268 ЦК України.

За ч. 3 ст. 1268 ЦК України тривалість спільного проживання до смерті спадкодавця для прийняття спадщини законом не визначається.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч.1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

При цьому, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Відповідно до ч.1 ст. 1269, ч.1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини, які має оцінити суд з урахуванням доводів і заперечень учасників справи та її фактичних обставин.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Відповідно до положень статті 63 Закону України «Про нотаріат» в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини, нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Згідно з пунктами 1.2, 5 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини, нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Нотаріус при оформленні спадщини за заповітом має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі. При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України.

Отже, закон пов`язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов`язку щодо з`ясування кола спадкоємців, здійснення дій щодо їх сповіщення, якщо місце проживання або роботи останніх відоме, обов`язку перевірки за даними Спадкового реєстру наявності заповіту, - з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини.

Суд вважає, що оскільки позивач є спадкоємцем за заповітом, зареєстрованому в реєстрі під №2833 від 25 вересня 2017 року, має право на спадщину, тому він має право на звернення досуду із зазначеними позовними вимогами, оскільки державним нотаріусом йому було відмовлено в оформленні спадщини після смерті бабусі у зв`язку з пропуском строку на прийняття спадщини (а.с. 9).

Зі змісту п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку на прийняття спадщини. При цьому необхідно керуватися тим, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкодавця на вчинення цих дій.

Як було встановлено в процесі судового розгляду, що позивач несвоєчасно звернувся із заявою про прийняття спадщини з поважних причин, оскільки певний час знаходився за межами України, а саме на території Польщі, де тимчасово проживав та працював, а також не знав і не міг знати про наявність заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, та зареєстрованим в реєстрі під №2833 від 25 вересня 2017 року.

Вказані обставини свідчать про існування для позивача об`єктивних труднощів для своєчасного звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Зі змісту правової позиції, яка визначена у постанові Верховного суду у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, провадження №61-38298 св18 вбачається, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Судовий збір по справі складає 768,40 грн., які повністю сплачено позивачем при зверненні до суду (а.с. 1).

На підставі ст. 1261, ч. 3 ст. 1272 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 264, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання додаткового строку для прийняття спадщини задовольнити.

Визначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його бабусі ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном три місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07 листопада 2019 року.

Суддя: О.М. Сегеда