Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В.
Провадження F 22-ц/802/538/19
Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, який обґрунтовувала тим, що 18.05.2009 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, які останній зобов’язувався повернути у строк до 30.05.2009 року. Того ж дня між сторонами був укладений ще один договір позики, згідно з умовами якого позивач надала відповідачу позику в розмірі 7000 доларів США зі строком повернення 01.06.2010 року.

У зв’язку з невиконанням позичальником ОСОБА_2 взятих на себе зобов’язань за договором позики ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом про стягнення із позичальника в її користь боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції у розмірі 88 308,49 грн, 3% річних за прострочення виконання зобов’язання у розмірі 3106,49 грн та моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2014 року, що набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Постановлено стягнути з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1 91 414, 98 грн заборгованості за договором позики, що складається із суми основного боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 88 308, 49 грн та 3% річних у розмірі 3 106, 49 грн, а також судові витрати по справі в розмірі 636 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Першим відділом ДВС Луцького міського управління юстиції було відкрите виконавче провадження № 50427583 з примусового виконання вказаного судового рішення. Проте рішення суду у примусовому порядку виконано не було у зв’язку відсутністю у боржника коштів та майна, на яке можна звернути стягнення.

Посилаючись на зазначені обставини та на те, що відповідач ОСОБА_2 не виконав рішення суду про стягнення з нього боргу за договором позики, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за весь час прострочення в розмірі 67 460,9 грн та 3% річних в розмірі 8 552, 57 грн в порядку статті 625 ЦК України.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задоволено частково.

Постановлено стягнути з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1 3% річних в розмірі 8 552,57 грн. Стягнуто із відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,8 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення – про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Справа розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до частини 6 статті 19 ЦПК України, частини 1 статті 369 ЦПК України.

Апеляційна скарга подана на рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат на суму боргу за договором позики, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не робить висновків щодо неоскарженої частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову - скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 інфляційних втрат за весь час прострочення, суд першої інстанції виходив з того, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України – гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики, індексації не підлягає.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права.

Із матеріалів справи убачається, що рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16.10.2014 року, що набрало законної сили, постановлено стягнути з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 91414,98 грн, що складається із суми основного боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 88 308, 49 грн та 3% річних у розмірі 3 106, 49 грн, а також судові витрати по справі в розмірі 636 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.6-8).

Згідно із поданими позивачем копіями виписок по рахунку від 05.07.2018 року позичальник ОСОБА_2 частково погасив заборгованість за договором позики. Так, позичальником сплачено шляхом поповнення рахунку позивача, відкритого в АБ «ПриватБанк», кошти на загальну суму, що становить 30 965 грн (а.с.9–15). Решта боргу за договором позики в розмірі 60 449 грн позичальником на час звернення позикодавця до суду із зазначеними позовними вимогами не повернуто.

Позивачем суду також надано розрахунок розміру інфляційних втрат у зв’язку із невиконанням відповідачем рішення суду про стягнення боргу за договором позики за період з 21 листопада 2018 року (дата набрання рішенням суду першої інстанції законної сили) по 28 серпня 2018 року (станом на момент подачі позову) становить 67 460,9 грн (а.с.4-5).

Колегія суддів погоджується із наданим позивачем розрахунком розміру інфляційних втрат за весь час прострочення.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 інфляційні втрати за весь час прострочення виконання рішення суду про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З врахуванням того, що судовим рішенням з відповідача в користь позивача стягнуто грошову суму боргу за договором позики в розмірі 91414,98 грн, тобто в національній валюті України, і таке зобов’язання зводиться до сплати грошей, а отже, є грошовим зобов’язанням, то відповідно, між сторонами по даній справі виникли грошові зобов’язання, які боржник належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення в користь позивача інфляційних втрат за весь час прострочення зобов’язання, оскільки боржник зобов’язаний відшкодувати інфляційні втрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми боргу.

Така ж правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у цивільній справі № 5-86кз 16.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення, суд першої інстанції виходив із того, що норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов’язання, визначеного у гривнях, а у даному випадку предметом договору була іноземна валюта – долари США, яка, на думку місцевого суду, у борговому зобов’язанні індексації не підлягає.

Однак, такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Як було встановлено судом, судовим рішенням, що набрало законної сили, з відповідача в користь позивача стягнуто борг за договором позики не в іноземній валюті, а у гривнях, а саме в розмірі 91414,98 грн.

Відтак висновки суду про відсутність підстав для нарахування та стягнення в користь позивача інфляційних втрат за весь час прострочення не відповідають встановленим обставинам справи, оскільки в даному випадку було прострочене грошове зобов’язання, визначене у гривнях, тобто в національній валюті України.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що із-за невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм матеріального права рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2019 року в даній справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1 інфляційні втрати на суму боргу у розмірі 67 460 грн 90 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді