13.05.2019 Справа № 756/3465/19
Унікальний № 756/3465/19
Провадження № 2/756/3651/19
У Х В А Л А

«13» травня 2019 року суддя Оболонського районного суду м. Києва Яценко Н.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Територіального медичного об'єднання «Санаторного лікування» у м. Києві про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у березні 2019 року в порядку позовного провадження цивільного судочинства звернулися до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Територіального медичного об'єднання «Санаторного лікування» у м. Києві про визнання права власності за набувальною давністю.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25.03.2019 позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. 95, 175-177 ЦПК України, оскільки позивачі не визначилися з процесуальним статусом Київської міської ради як органу місцевого самоврядування, не надали відомості щодо звернення до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації виділу та відомостей щодо цільового призначення земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, не зазначили у позовній заяві щодо наявності у них або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, не посвідчили їх належним чином та не надали суду завірені квитанції про сплату судового збору з мокрими печатками банку платника.

Суд надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем копії ухвали, та рекомендував позивачам усунути вищевказані недоліки.

Однак станом на 13 травня 2019 року позивачами не були усунені у повному обсязі недоліки, які були зазначені в ухвалі Оболонського районного суду м. Києва від 25.03.2019.

Зокрема, пунктом 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв'язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.

У своїй позовній заяві позивачі просять суд визнати за ними право власності на гаражі № 3а та 3б, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачі просять визнати за ними право власності на гаражі, що знаходяться на території міста Києва, однак не залучають Київську міську раду як орган місцевого самоврядування ні в якості відповідача, ні в якості третьої особи.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови.

Пунктом 9 вищенаведеної Постанови передбачено, що при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. У разі відсутності посилання на такі обставини або докази суд має залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків.

Всупереч вищенаведених положень, позивачі не наводять жодної інформації щодо правових підстав здійснення ними самочинного будівництва. Зокрема у позовній заяві відсутні відомості чи виділялася позивачам земельна ділянка та з яким цільовим призначенням. Також суду не вдається встановити чи зверталися позивачі до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації. У позовній заяві відсутні посилання на докази щодо зазначених обставин.

Пункт 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України зазначає, що позовна заява повинна містити зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Згідно з ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Всупереч вищевказаним вимогам позивачі не зазначили у позовній заяві щодо наявності у них або іншої особи оригіналів всіх письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви. Окрім того надані до позовної заяви копії доказів не засвідчені належним чином.

Частина 4 ст. 177 ЦПК зазначає, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

На підтвердження сплати судового збору позивачі надали роздруковані квитанції № 89562 та № 86955 від 11.03.2019 про сплату судового збору на суму 768,40 грн кожна.

Частинами 1, 2 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

При перевірці зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України судом встановлено, що станом на 13.05.2019 за квитанціями № 89562 та № 86955 від 11.03.2019 судовий збір на суму 768,40 грн від позивача ОСОБА_1 та на суму 768,40 грн від позивача ОСОБА_2 до спеціального фонду Державного бюджету України не надходив.

У зв'язку з чим для підтвердження тих обставин, що позивачами дійсно сплачено судовий збір у встановленому законодавством обсязі, останні не надали суду належним чином завірені квитанції про сплату судового збору з мокрими печатками банку платника.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

У зв'язку з тим, що позивачі не усунули недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд позовну заяву вважає неподаною і повертає позивачам.

На підставі викладеного та керуючись ст. 185 ЦПК України,

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Територіального медичного об'єднання «Санаторного лікування» у м. Києві про визнання права власності за набувальною давністю - вважати неподаною та повернути позивачам разом з доданими до неї додатками.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд м. Києва протягом п'ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Н.О. Яценко