ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3757/19 Справа № 205/7020/17 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнівес» про відшкодування шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2017 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнівес» про відшкодування шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнівес» про відшкодування шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою, - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування завданої дорожньо-транспортною пригодою майнової шкоди суму у розмірі 159 666 грн. 32 коп. (сто п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот шістдесят шість грн. 32 коп.) та 2000 грн.00 коп. (дві тисячі грн..00 коп.) у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року у справі №205/7020/17 повністю та постановити у справі нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до нього про відшкодування матеріальної шкоди.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ПрАТ «СК «Юнівес» - відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року від інших учасників справи до суду не находило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 квітня 2017 року приблизно об 00:15 год. ОСОБА_1 на перехресті вул. Січових Стрільців та пр. Дмитра Яворницького у м. Дніпрі, керуючи автомобілем «Хонда», д/н НОМЕР_1 , проїхав перехрестя на заборонений сигнал світлофора, чим порушив п.8.7.3. «ґ» Правил дорожнього руху України, внаслідок чого зіткнувся із автомобілем «Субару», д/н НОМЕР_2 , який рухався на зелений сигнал світлофору, що спричинило пошкодження транспортних засобів (а.с.11).

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні вказаної ДТП, але провадження закрито у зв`язку із спливом строків притягнення до адміністративної відповідальності (а.с.11-12).

У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до Висновку експертного дослідження із визначення вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ № 2406/17/17 від 15.06.2017 року матеріальний збиток завданий власнику автомобіля «Subaru Legasy», д/н НОМЕР_2 в результаті його пошкодження складає 260 156,02 грн. (а.с.20-30).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 за власний рахунок здійснено відновлювальний ремонт автомобіля «Subaru Legasy», д/н НОМЕР_2 , про що свідчить акт виконаних робіт (а.с.116-117) та квитанції про оплату наданих послуг на загальну суму 199 156,00 грн. (а.с.118-119).

Згідно із ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч.2 ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається за реальною вартістю втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно із ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, договір оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес», відповідно до полісу АЕ № 9873778 (а.с.15-17), на підставі якого ОСОБА_2 виплачено страхове відшкодування в сумі 39 489,68 грн. (а.с.57).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

З п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вбачається, що необхідною умовою виникнення обов`язку страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором).

Згідно із ст.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи,визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно із ст.28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 року шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана у тому числі й із пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 року у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Оскільки, обов`язок ОСОБА_1 , перед ОСОБА_2 по відшкодуванню шкоди завданої внаслідок ДТП, забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхувальник, в свою чергу, зобов`язався сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України "Про страхування" вбачається, що у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування.

За п.36.1 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 року, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року вбачається, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Крім того, з п.4 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (із змінами та доповненнями) вбачається, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування шкоди, завданої нею іншій особі, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Враховуючи вищевикладене, задовольняючи позовні вимови ОСОБА_2 в частині стягнення відшкодування завданої дорожньо-транспортною пригодою майнової шкоди, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що із ОСОБА_1 як з винної особи, необхідно стягнути на користь ОСОБА_2 різницю між страховим відшкодуванням та фактичним розміром шкоди в сумі 156 666,32 грн., а саме: 199 156,00 грн. (загальна вартість відновлювального ремонту) 39 489,68 грн. (сплачене страхове відшкодування).

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення витрат на проведення авто товарознавчого дослідження в сумі 1 600,00 грн..

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення витрат на проведення авто товарознавчого дослідження в сумі 1 600,00 грн., суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, оскільки позивачем не надано належних доказів їх сплати, а надана копія квитанції (а.с.19) правомірно не прийнята, як належний доказ, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди в розмірі 8 000 грн..

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Згідно із ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача.

З п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.02.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року вбачається, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

З п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат(їх тривалості,можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Задовольняючи частково повні вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що розмір відшкодування визначається принципами рівності, поміркованості, розумності та справедливості у зв`язку з чим стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 2 000,00 грн..

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону прийняв Висновок експертного дослідження із визначення вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ № 2406/17/17 від 15.06.2017 року до розгляду і послався на нього в оскарженому рішенні, як на належний доказ, колегія суддів ставиться критично, оскільки якщо апелянт не згоден із Висновоком експертного дослідження із визначення вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ № 2406/17/17 від 15.06.2017 року, то він мав право на призначення іншого експертного дослідження. Однак з матеріалів справи вбачається, що з таким клопотанням апелянт до суду апеляційної інстанції не звертався.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що він не є належним відповідачам по справі, оскільки власником автомобіля «Хонда», д/н НОМЕР_1 є громадянка ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 18.03.2017 року, а він керував цим транспортним засобом без будь-якої правової підстави лише за умови усного дозволу власника, а тому належним відповідачам є власник транспортного засобу ОСОБА_3 , колегія суддів справиться критично, оскільки постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні вказаної ДТП, у зв`язку з чим матеріальна шкода повинна стягуватись з нього.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С. Городнича