Справа № 182/9857/18
Провадження № 2/0182/867/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19.07.2019 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на 1/6 частину домоволодіння за набувальною давністю.

Свої вимоги мотивує тим, що її мати ОСОБА_3 та її батько ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 25 березня 1956 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась її сестра ОСОБА_5 , яка 22 листопада 1956 року вийшла заміж та змінила прізвище на « ОСОБА_6 », а ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась вона, ОСОБА_7 . За час перебування у шлюбі батьки придбали недобудований будинок за АДРЕСА_1 та добудували його, всі добудови узаконили та здали до експлуатації (рішення Нікопольського міськрайонного суду від 12 лютого 2007 року щодо доведеності даного факту додає). 01.02.2006 року батька не стало. Заповіту на випадок смерті батько не залишив. У Першій Нікопольській державній нотаріальній конторі відкрилась спадкова справа за № 526/2006, але їй було рекомендовано звернутися до суду через неможливість вчинення нотаріальних дій. Вказаним вище рішенням Нікопольського міськрайонного суду за нею та її мамою ОСОБА_3 , з урахуванням вимог ч.1 ст.1267 ЦК України, було визнано право власності по 1/6 частину вказаного домоволодіння в порядку спадкування за законом. 15 червня 2007 року мати подарувала їй належні 1/6 частини вказаного домоволодіння, які були визнані за нею Нікопольським міськрайонним судом, та 1/2 частини вказаного домоволодіння, які були визнані за нею як спільна сумісна власність подружжя на підставі ст.60 СК України. Тобто, мати подарувала їй належні 2/3 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Але, відповідно до того ж самого рішення Нікопольського міськрайонного суду від 12 лютого 2007 року, 1/6 частини домоволодіння не були ніким прийняті. За 11 років ця частина домоволодіння такою і залишається. У той же час вона мешкає в цьому будинку (у тому числі, і ніким неприйнятою 1/6 частині домоволодіння), все життя проживала в ньому, зареєстрована в будинку, робить ремонти для підтримання його в належному для використання стані, користується земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства, своєчасно сплачує комунальні платежі. Окрім неї, на неприйняту частину будинку ніхто не претендує. Відповідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Оскільки вона протягом 11 років добросовісно, відкрито, безперервно володіє будинком за № АДРЕСА_1 Нікополі, вважає, що вона набула право власності за набивальною власністю. Відповідно до п.9 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Визнання права власності на домоволодіння не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином є підстави для визнання права приватної власності за набувальною давністю за нею. Відповідно до ч.4 ст.62 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому звернулась до суду.

В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність, позивачка на задоволенні позову наполягала (а.с.76), відповідачка проти задоволення позову не заперечувала, позовні вимоги визнала (а.с.37).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, наданими позивачем, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру.

Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України.

Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Пунктом 9 ППВССУ № 5 встановлено, що за змістом ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частина 1 ст.3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.317, 391 ЦК України, власникові належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено в судовому засіданні, мати сторін по справі ОСОБА_3 та їх батько ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 25.03.1956 року. 15.12.1954 року у подружжя ОСОБА_8 народилась відповідачка по справі ОСОБА_5 (а.с.9), яка 22.11.1956 року вийшла заміж та змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (а.с.8), а ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась позивачка по справі (а.с.7). За час перебування у шлюбі батьки сторін по справі придбали недобудований будинок за АДРЕСА_1 та добудували його, всі добудови узаконили та здали до експлуатації (а.с.10-12). 01.02.2006 року батько сторін по справі ОСОБА_4 помер (а.с.6). Заповіту на випадок своєї смерті спадкодавець не залишив. У Першій Нікопольській державній нотаріальній конторі відкрилась спадкова справа за № 526/2006, але у вчиненні нотаріальних дій позивачці було відмовлено (а.с.5). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 12.02.2007 року за позивачкою та ОСОБА_3 було визнано право власності по 1/6 частину вказаного домоволодіння в порядку спадкування за законом (а.с.10-12). 15.06.2007 року ОСОБА_3 подарувала позивачці по справі належні їй 1/6 частини вказаного домоволодіння, які були визнані за нею Нікопольським міськрайонним судом як спадок після смерті чоловіка, та 1/2 частини вказаного домоволодіння, які були визнані за нею як спільна сумісна власність подружжя на підставі ст.60 СК України (а.с.13-14). Тобто, позивачка отримала у власність 2/3 частин зазначеного вище домоволодіння АДРЕСА_1 . Але, відповідно до того ж самого рішення Нікопольського міськрайонного суду від 12.02.2007 року, 1/6 частини домоволодіння не були ніким прийняті. Позивачка по справі мешкає в цьому будинку в цілому (у тому числі, і в спірній 1/6 частині домоволодіння), все життя проживала в ньому, зареєстрована в будинку (а.с.56), робить ремонти для підтримання його в належному для використання стані, користується земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства, своєчасно сплачує комунальні платежі (а.с.58-64). Окрім позивачки по справі, на неприйняту частину будинку ніхто не претендує. Оскільки позивачка протягом 11 років добросовісно, відкрито, безперервно володіє будинком за № АДРЕСА_1 , вважає, що набула право власності за набувальною власністю.

Тому суд також вважає, що позивачка добросовісно заволоділа 1/6 частиною вказаного домоволодіння.

Враховуючи викладене, а також те, що володіння позивача є відкритим, очевидним для всіх, позивач добросовісно заволодів вказаним майном, продовжує відкрито та безперервно користуватися вказаною частиною домоволодіння, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання права власності на 1/6 частину спірного домоволодіння за позивачем, у відповідності до ст.344 ЦК України, за набувальною давністю підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.344 ЦК України, ст.4, 13, 81, 200, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Визнати за ОСОБА_9 (ІНН НОМЕР_1 ) право власності на 1/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал