Ухвала

Іменем України

11 липня 2019 року

м. Київ

справа № 201/13083/18

провадження № 61-10352ск19

Верховний Суд у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року в справі за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В с т а н о в и в:

29 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 1 115 000 грн, оплачених за умовами попереднього договору купівлі-продажу квартир, у зв`язку з їх невиконанням відповідачем.

29 листопада 2018 року ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив накласти арешт на кошти та майно, що належить відповідачу, а саме, на: земельну ділянку площею 0,14 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); квартири АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1911 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); заборонити суб`єктам державної реєстрації, державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію права власності та інших речових прав, реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження стосовно нерухомого майна, що належить відповідачу на праві власності.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково та накладено арешт на земельну ділянку № НОМЕР_3 площею 0,14 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ділянка, розмір частки 1/1); квартири АДРЕСА_1 (розмір частки 1/1); земельну ділянку № НОМЕР_4 площею 0,1911 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 ділянка, розмір частки 1/6); заборонено суб`єктам державної реєстрації, державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію права власності та інших речових прав, реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження стосовно вищезазначеного нерухомого майна, що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року скасовано. В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

21 травня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначає, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що оспорювана сума, яку просить стягнути позивач з відповідача є досить великою, і вжиття заходів забезпечення позову є єдиною гарантією ефективного судового захисту та реального поновлення порушених прав позивача, а в разі невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту, виконати рішення в даній справі буде неможливо або його виконання буде утрудненим.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Ігнатенка В. М. від 03 червня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги до 01 липня 2019 року, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали, зокрема, для надання заяви про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення, в якій навести поважні підстави для поновлення строку на касаційне оскарження та надати належні докази, які містять відомості щодо дати отримання оскаржуваного судового рішення та/або дату звернення до суду із відповідною заявою.

На виконання вимог указаної вище ухвали, у встановлений суддею строк, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, надіслав матеріали на усунення недоліків, а саме: клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням у ній причин пропуску відповідних строків та із доданням доказів, що підтверджують поважність їх пропуску.

Нормами статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Указану касаційну скаргу подано з пропуском строку на касаційне оскарження, особа, яка подала касаційну скаргу, порушує клопотання про поновлення цього строку, з посиланням на те, що ОСОБА_1 та його представник не були присутніми в судовому засіданні Дніпровського апеляційного суду 04 квітня 2019 року, а в Єдиному державному реєстрі судових рішень оскаржувана постанова оприлюднена 26 квітня 2019 року. При цьому, копію повного тексту постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року отримано лише 21 червня 2019 року в канцелярії Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

На підтвердження дати отримання вказаної постанови апеляційного суду надано, зокрема, засвідчену копію заяви ОСОБА_1 на отримання копії оскаржуваної постанови апеляційного суду, поданої ним 21 червня 2019 року до канцелярії Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, на якій міститься його розписка про отримання копії відповідної постанови 21 червня 2019 року.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність задоволення заявленого клопотання.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваної постанови апеляційного суду убачається, що 29 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 115 000 грн, оплачених за умовами попереднього договору купівлі-продажу квартир, у зв`язку із їх невиконанням відповідачем.

Указані вимоги ОСОБА_1 просив забезпечити накладенням арешту на належне відповідачу нерухоме майно та грошові кошти, а також заборонити суб`єктам державної реєстрації, державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна, що належить відповідачу на праві власності.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Згідно із статтею 151 ЦПК України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини її звернення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Таким чином, апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії із відповідним нерухомим майном правильно виходив із того, що в заяві про забезпечення позову не наведено належних та переконливих доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Крім того, зі змісту матеріалів касаційної скарги вбачається, що спірну суму грошових коштів було сплачено за попереднім договором купівлі-продажу квартир, на які в своїй заяві позивач просить накласти арешт, як вид забезпечення заявлених позовних вимог.

Разом з цим, позивач також просив накласти арешт на земельні ділянки, що належать відповідачу, що не відповідає встановленим частиною третьою статті 150 ЦПК України вимогам співмірності, порушує права та інтереси відповідача, оскільки арешт майна передбачає повне обмеження ОСОБА_2 , як власника, у володінні та користуванні арештованим майном.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не позбавлений права повторного подання до суду відповідної заяви про забезпечення позову, зміст якої відповідав би вимогами відповідних норм ЦПК України.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваної постанови та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року в справі за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов