11 липня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючий суддя Цукуров В. П. ,
секретар судового засідання Александрова А.С.,
за участю представника позивача - Каракой Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Біла Церква Київської області за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,-
Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, посилаючись на наступні обставини. З відповідачем по справі вона перебуває в шлюбі з 26.09.2003 року, від спільного життя неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося через постійні суперечки та конфлікти, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний момент спільне господарство не ведеться, шлюбні відносини припинені, шлюб носить формальний характер, тому просила шлюб розірвати, зазначила, що відповідач розірвати шлюб в органах РАЦС не бажає. Після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище « ОСОБА_3 ».
Крім того за період шлюбу ними за спільні кошти було придбано нежитлову будівлю загальною площею 1749,1кв.м., позначеною на плані літ. «О», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в, що підтверджується договором поділу майна від 18.12.2013 року за реєстровим номером 1136. Оскільки за договором від 09.07.2014 року сторони відчужили 1/2 спірного майна, то на час звернення до суду з даним позовом, спільним майном є лише 1/2 частина у праві власності на вказану нерухомість. Добровільно розділити майно можливості немає, тому вона вимушена звернутися з даним позовом та просила суд визнати за нею право власності на 1/4 частину нежитлової будівлі загальною площею 1 749,1 кв.м., позначеною на плані літ. «О», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, направила до суду заяву в якій просила справу розглядати у її відсутності, позов підтримала в повному обсязі (а.с.50).
В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину нежитлової будівлі загальною площею 1749,1кв.м., позначеною на плані літ. «О», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи вважається повідомленим належним чином, про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від нього не надходило (а.с. 36, 43, 52).
Згідно ст.ст. 280-282 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 26 вересня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 1287, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбні стосунки не підтримуються, шлюб має формальний характер, збереження сім`ї не можливе, збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Норми частин 3 і 4 ст. 56 СК України передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
З`ясувавши дійсні взаємини подружжя, причини подання позову про розірвання шлюбу, інші обставини справи, судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін і тому шлюб між сторонами має бути розірваний.
В період шлюбу сторони за спільні кошти придбали нежитлову будівлю загальною площею 1749,1 кв.м., позначеною на плані літ. «О», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в, що підтверджується договором про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності від 18.12.2013 року за реєстровим номером 1136. За договором від 09.07.2014 року сторони відчужили 1/2 спірного майна, то на час звернення до суду з даним позовом, спільним майном є лише 1/2 частина у праві власності на вказану нерухомість.
Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України).
Відповідно до ч. 3ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК Україну разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1 та 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Судом встановлено, що за період шлюбу сторони за спільні кошти придбали нежитлову будівлю загальною площею 1749,1кв.м., позначеною на плані літ. «О», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в, що підтверджується договором поділу майна від 18.12.2013 року за реєстровим номером 1136. Пізніше за договором від 09.07.2014 року сторони відчужили 1/2 спірного майна. На час звернення до суду з даним позовом, спільним майном сторін є лише 1/2 частина у праві власності на цю нерухомість. Добровільно розділити майно можливості немає, тому суд вважає за можливе визнати за позивачкою право власності на ? частину вказаної будівлі.
Згідно з ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2ст. 16 ЦК України визнання права.
Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд вважає, що позовні вимоги в частині розподілу спільного майна подружжя є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, ст. ст. 60, 69, 70, 72 Сімейного кодексу України, ст. ст. 15, 16, ЦК України,постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя задовольнити.
Шлюб між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса : АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 ), зареєстрований 26 вересня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 1287 - розірвати.
Після розірвання шлюбу позивачці залишити прізвище « ОСОБА_3 ».
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/4 частину нежитлової будівлі загальною площею 1 749,1 кв.м., позначеною на плані літ. «О», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Рішення надруковане в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Повне судове рішення складено 15 липня 2019 року.

СуддяВ. П. Цукуров