КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 360/1193/16-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Унятицький Д.Є.

23 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Соколової В.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 лютого 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Бородянського районного нотаріального округу Київської області Гринюк Петро Дмитрович про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1253 від 01 липня 2001 року, в частині продажу кімнати 1-4 та 1/2 криниці № 2 по АДРЕСА_2 з передачею їх позивачу.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 13 лютого 2018 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідач без згоди позивача - співвласника будинку, не з`ясував бажання придбати його 1/2 частину ОСОБА_1 , без звернення до нотаріальної контори продав останню.

Зазначає, що суд не встановив всіх правонаступників першої черги, порушивши право на спадщину інших спадкоємців.

Учасники справи у встановлений строк відзиви в суду не подали.

ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.

ОСОБА_3 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6909/2019
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи.

Приватний нотаріус Бородянського районного нотаріального округу Київської області Гринюк П.Д. подав клопотання, в якому зазначив, що підстав для визнання спірного договору-купівлі продажу недійсним не вбачається. Просив розглядати справу за його відсутності, за станом здоров`я.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення в повному обсязі позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту його прав узгоджується та відповідає вимогам матеріального права та встановленим по справі обставинам.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину та договору дарування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_2 , які відповідно до договору від 16 серпня 1995 року визначили між собою порядок користування вказаним домоволодінням. Так, відповідно до договору в користування ОСОБА_2 перейшли приміщення І площею 6,0 кв.м., 1-1 площею 5,1 кв.м., 1-2 площею 3,4 кв.м., 1-3 площею 11,5 кв.м., 1-4 площею 15,9 кв.м. та надвірні господарські будівлі: сарай-Б, сарай-В, сарай-Г, погріб-Д, вбиральня-Е, кухня-гараж-сарай-3, колодязь - №2 - 1/2, огорожа №1 - 1/2, огорожа №4-3, що складає 1/2 частину всього домоволодіння, а в користування ОСОБА_1 - приміщення: ІІ площею 7,8 кв.м., 2-1 площею 13,2 кв.м., 1-5 площею 7,8 кв.м., фундамент - К, криниця №2 - 1/2, огорожа №5-6, що складає 1/2 частину всього домоволодіння, що підтверджується копією вказаного договору, який нотаріально посвідчений (а. с. 5).

01 липня 2001 року ОСОБА_2 продав свою 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд по АДРЕСА_2 ОСОБА_5 , до якого також перейшло право користування, в тому числі, приміщенням 1-4 площею 15,9 кв.м. та 1/2 частиною криниці №2 відповідно до договору купівлі-продажу частки будинку (а. с. 7).

ОСОБА_1 , зазначаючи, що оскільки до ОСОБА_5 перейшли в користування кімната 1-4, 1/2 частина криниці та земельна ділянка під ними, підлягає визнанню недійсним договір купівлі-продажу від 01 липня 2001 року, в частині продажу кімнати 1-4 та 1/2 криниці № 2 АДРЕСА_2 з передачею їх йому.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину та договору дарування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору від 16 серпня 1995 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого Бородянською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 3568 у користування ОСОБА_2 перейшло, зокрема, частина будинку приміщення 1-4 площею 15,9 кв.м. та 1/2 частиною криниці №2 (а. с. 5).

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції чинній на час укладення оскаржуваного договору) в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його).

Згідно з ч. 1 ст. 102 Цивільного кодексу Української РСР граничний розмір жилого будинку або його частини (частин), що належать зазначеним у статті 101 цього Кодексу громадянам, не повинен перевищувати вісімдесяти квадратних метрів жилої площі.

Відповідно до ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Цивільного кодексу Української РСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Згідно з п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 44 Цивільного кодексу Української РСР повинні укладатись у письмовій формі інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Цивільного кодексу Української РСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Згідно з ст. 46 Цивільного кодексу Української РСР недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 даного ЦК нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною в момент його вчинення вимог законодавства.

Матеріали справи свідчать, що 01 липня 2001 року ОСОБА_2 продав свою 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд по АДРЕСА_2 ОСОБА_5 , до якого також перейшло право користування, в тому числі, приміщенням 1-4 площею 15,9 кв.м. та 1/2 частиною криниці №2 відповідно до договору купівлі-продажу частки будинку (а. с. 7).

Даний договір був укладений з додержанням письмової форми та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Гринюк П.Д., якому були надані всі необхідні довідки, документи для посвідчення оскаржуваного договору, який зареєстрований в реєстрі за номером 1253.

Враховуючи вищевикладене та те, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено відсутність підстав для визнання зазначеного договору недійсним, оскільки на момент укладення він відповідав вимогам Закону, колегія суддів вважає висновки суду про відмову в задоволенні позову правильними.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо недодержання форми угоди встановленої законом, невідповідності вимогам закону, які б свідчили про недійсність спірного договору купівлі-продажу.

Також, ОСОБА_1 не доведено, укладення договору купівлі-продажу № 1253 від 01 липня 2001 року, який ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей; з метою, суперечною інтересам держави і суспільства; юридичною особою в суперечності з встановленими цілями її діяльності; укладення неповнолітнім, який не досяг п`ятнадцяти років, крім дрібних побутових угод; укладення громадянином, визнаним недієздатним через душевну хворобу або недоумство; укладення неповнолітнім віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років без згоди його батьків (усиновителів) або піклувальника, може бути визнана судом недійсною за позовом батьків (усиновителів) або піклувальника; укладення без згоди піклувальника громадянином, обмеженим у дієздатності внаслідок зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами; укладення громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними; укладення внаслідок помилки, що має істотне значення; укладення внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких обставин; укладення лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Крім того, договір від 16 серпня 1995 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про порядок користування домоволодінням по АДРЕСА_2 , на підставі якого був укладений оскаржуваний договір купівлі-продажу, недійсним у встановленому законом порядку не визнавався.

Таким чином, судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга фактично повторює позовну заяву, по доводам якої суд першої інстанції зробив висновки, з якими погоджується і колегія суддів.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються обставин, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції , оскільки не зазначалися у тексті позовної заяви, а тому не можуть впливати на рішення суду першої інстанції.

За наведеного, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24.07.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

В.В. Соколова