КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8263/2019 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Посохова Валентина Сергійовича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 лютого 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу з умовою оплати у розстрочку №1, на виконання якого між сторонами було укладено акт приймання-передачі обладнання цеху прання килимів, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв майно згідно переліку.

Відповідно до договору та акту, вартість обладнання, переданого відповідачу, становить суму в розмірі 409 500грн.

Позивач, передавши майно, виконав свої зобов`язання за договором перед відповідачем належним чином.

Пунктом 3.4. зазначеного договору сторонами було передбачено порядок оплати вартості майна, згідно якого відповідач мала здійснити перший платіж в сумі 135 000грн. в строк до 30 червня 2017 року, другий платіж в розмірі 135 000грн. в строк до 30 вересня 2017 року, третій платіж в розмірі 67 500грн. в строк до 31 грудня 2017 року, четвертий платіж в розмірі 67 500грн. в строк до 01 березня 2018 року.

Однак, всупереч умовам договору та вимогам ЦК України, відповідач станом на 09 липня 2018 року не виконала умови договору та не оплатила обладнання, яке було їй передано позивачем відповідно до акту.

Крім того, п.4.2 договору встановлено, що в разі прострочення чергового платежу покупець виплачує продавцю штрафну неустойку (пеню) в розмірі 1% від належної до сплати суми за кожен день прострочення.

Просив суд, стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором купівлі-продажу від 28 лютого 2017 року в сумі вартості обладнання в розмірі 409 500грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань в сумі 721350грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по вартості обладнання за договором купівлі-продажу № 1 від 28 лютого 2017 року, - в розмірі 405 000грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_1 є засновником ТОВ «Аллон Лтд», яке надає послуги з прання та хімічного чищення текстильних і хутряних виробів.

У 2016 році ОСОБА_1 познайомилась з позивачем, який орендував у ТОВ «ТАС-ДЕВЕЛОПМЕНТ» частину нежилого приміщення загальною площею 180кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 для влаштування цеху з чистки килимів.

При цьому, орендна плата за користування вказаним приміщенням зі слів ОСОБА_2 складала 5 000грн. на місяць.

Влітку 2016 року позивач приїхав до відповідача та запропонував останній придбати у нього готовий бізнес з очищенням килимів за 20000 доларів США.

Під бізнесом малося на увазі: оренда нежилого приміщення загальною площею 180кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 з центрифугою вартістю близько 50 000 грн. та іншим дрібним майном вартістю близько 20 000 грн.

Для оформлення відносин сторін, позивач надав відповідачу для підписання договір купівлі-продажу обладнання з умовою оплати у розстрочку від 28 лютого 2017 року який остання підписала навіть не читаючи.

03 березня 2017 року позивач отримав від відповідача 2000 доларів США та згодом ще 3000 доларів США, після чого відповідач отримала від позивача Договір оренди №01/01/0052 від 01 березня 2017 року між ТОВ «ТАС-ДЕВЕЛОПМЕНТ» та ТОВ «Аллон Лтд», відповідно до якого орендна плата за користування приміщенням складала 5580 грн. на місяць, договір строком до 30 вересня 2017 року.

У квітні 2017 року відповідач отримала лист від орендодавця компанії ТОВ «ТАС-ДЕВЕЛОПМЕНТ» про те, що приміщення, які було орендовано ТОВ «Аллон Лтд» продано 18 квітня 2017 року компанії ТОВ «Скай-компані», а відтак договір оренди №01/01/0052 від 01 березня 2017 року, укладений між ТОВ «ТАС-ДЕВЕЛОПМЕНТ» та ТОВ «Аллон Лтд» є розірваним в односторонньому порядку.

Коли відповідач звернулась до нового власника приміщення - ТОВ «Скай-компані», останній запропонував оренду плату у розмірі 25000 грн. на місяць, у зв`язку з чим відповідач вимушена була залишити вказане приміщення.

Вважає, що договір купівлі-продажу обладнання з умовою оплати у розстрочку від 28 лютого 2017 року є таким, що вчинений під впливом обману, з огляду на що відповідач звернулась до правоохоронних органів із відповідною заявою та Києво - Святошинським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Київській області 25 вересня 2018 року було розпочате досудове розслідування.

Наразі відповідач готується пред`явити позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу обладнання з умовою оплати у розстрочку від 28 лютого 2017 року.

На апеляційну скаргу, ОСОБА_2 подав відзив, який обґрунтовував тим, що за договором купівлі-продажу обладнання з умовою оплати у розстрочку №1 від 28 лютого 2017 року та актом приймання-передачі обладнання для цеху прання килимів від 28 лютого 2017 року позивач продав, а відповідач як фізична особа, прийняла майно згідно переліку.

Відповідно до зазначених документів, сторони погодили вартість майна, що продається, про що відповідач підтвердила власним підписом на документах.

На даний час відповідач не виплатила позивачу обумовлену вартість переданого майна та не повернула його.

Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 лютого 2017 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу обладнання з умовами оплати в розстрочку №1, відповідно до умов якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю, а покупець зобов`язалась прийняти та оплатити обладнання для цеху прання килимів згідно зі специфікацією, яка додається до договору.

Відповідно до п.3.1.1 договору, в разі оплати вартості обладнання до 01 березня 2018 року загальна вартість обладнання становить суму в розмірі 405 000грн., а відповідно до п.3.1.2 - в разі оплати вартості обладнання до 30 листопада 2017 року загальна вартість обладнання становить суму в розмірі 351 000грн.

28 лютого 2017 року, відповідно до акту прийому передачі до договору купівлі-продажу обладнання від 28 лютого 2017 року, продавець, позивач у справі, передав, а покупець, відповідач у справі, - прийняла обладнання на загальну суму 409 500грн.

Відповідно до зазначеного акту, вартість обладнання, переданого відповідачу, становить суму в розмірі 409 500грн.

В п.п.3.1.1,3.1.2 укладеного договору купівлі-продажу сторонами узгоджено ціну товару, яка становить суму в розмірі 405000грн.

Пунктом 3.4. зазначеного договору сторонами було передбачено порядок оплати вартості майна в розмірі 405 000грн., а саме: оплата обладнання відповідно до п. 3.1.1 мала відбутись в наступному порядку: перший платіж в сумі 135 000грн. в строк до 30 червня 2017 року, другий платіж в розмірі 135000грн. в строк до 30 вересня 2017 року, третій платіж в розмірі 67 500грн. в строк до 31 грудня 2017 року, четвертий платіж в розмірі 67500грн. в строк до 01 березня 2017 року.

Крім того, пунктом 3.5 зазначеного договору сторонами було передбачено порядок оплати вартості майна в розмірі 351 000грн., а саме: оплата обладнання відповідно до п.3.1.2 мала відбутись в наступному порядку: перший платіж в сумі 135 000грн. в строк до 30 червня 2017 року, другий платіж в розмірі 135000грн. в строк до 30 вересня 2017 року, третій платіж в розмірі 67 500грн. в строк до 31 грудня 2017 року.

Також сторонами було окремо погоджена їх відповідальність, та відповідно до п.4.2. договору визначено, що у випадку прострочення платежу (п.3.5 даного договору), покупець сплачує продавцю штрафну неустойку (пеню) в розмірі 1% від належної до сплати суми за кожен день прострочення.

Відповідач підписала договір, та тим самим виявила свою згоду з усіма його пунктами, розділами, та зобов`язалась їх виконувати.

Відповідно до п. 3.1.1 договору, сторонами узгоджено те, що в разі сплати вартості обладнання до 01 березня 2018 року його ціна становитиме 405 000грн., а відповідно до п.3.1.2 - в разі сплати до 30 листопада 2017 року - 351 000грн.

Договором встановлено графік оплати вартості майна в розмірі 405 000грн., відповідно до п. 3.1.1 (пункт 3.4 договору) та графік оплати вартості майна в розмірі 351 000грн., відповідно до п. 3.1.2 (пункт договору 3.5).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів, які б свідчили про належне виконання нею зобов`язань за договором купівлі-продажу обладнання в частині сплати у визначені періоди коштів за придбане майно.

Разом з тим, в договорі сторонами прямо узгоджено ціну позову, та відповідачем оплата у визначені строки не проведена,тому ціна (вартість) обладнання за договором, який було укладено між сторонами, - становить суму в розмірі 405000грн., а не 409 500грн., як заявлено позивачем.

Щодо відмови у задоволенні вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань то суд виходив з того, що сторонами не було прямо передбачено в договорі відповідальність покупця у виді сплати штрафної неустойки (пені) за прострочення платежів за п. 3.4 зазначеного договору.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст.664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно до ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно із ст.526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З аналізу норм ст.625 ЦК України випливає, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У відповідності до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки надана стороною відповідача копія розписки про отримання позивачем коштів, не свідчить про отримання коштів в рахунок виконання відповідачем зобов`язань за укладеним договором купівлі-продажу.

А оскільки сторонами узгоджено ціну позову, суму в розмірі 405 000грн., то саме вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

В свою чергу, сторонами не було прямо передбачено в договорі відповідальність покупця у виді сплати штрафної неустойки (пені) за прострочення платежів за п.3.4 договору, де вартість товару складає суму в розмірі 405 000грн., а тому вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Посохова Валентина Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 11 липня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба