П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Царюк Л.М. із секретарем судового засідання Гавор В.Б., за участю відповідачки ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2019 року, ухваленого в приміщенні того ж суду у складі судді Чулуп О.С., по справі № 490/417/17, провадження № 22-ц/812/1154/19, за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ПАТ «ОТП Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № МL - 400/203/2006 від 15 серпня 2006 року. Згідно вказаного договору, укладеного між зазначеними сторонами, відповідачка отримала кредит на споживчі цілі у сумі 33630,00 дол. США строком до 14 серпня 2021 року з розміром процентної ставки 11,99 % річних. Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав. Відповідачка зобов`язання за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту відповідно до графіку не виконує, що потягло виникнення простроченої заборгованості. Станом на 27 травня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 24726,01 дол. США, що еквівалентно 620870,11 грн., яка складається: із суми заборгованості за кредитом 21683,73 дол. США або 544478,46 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 3042,28 дол. США або 76391,65 грн. Просив стягнути суму заборгованості та судові витрати (а.с. 1).

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 45).

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилається на те, що судом не з`ясовані всі обставини справи, а рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи. Зазначає, що позивач відповідно до статуту є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна», який укладав кредитний договір з відповідачкою, а тому він є належним позивачем (а.с. 66-67).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка посилається на те, що строк на подачу апеляційної скарги поновлено необгрунтовано. Після звернення позивача до суду вона продовжує сплачувати кошти на погашення кредитної заборгованості. Вважає наданий позивачем меморіальний ордер неналежним доказом, оскільки він складений на прізвище ОСОБА_1 , в той час як таке прізвище вона має у зв`язку з вступом до шлюбу з 2013 року. Також посилається на те, що банк не звертався до неї з приводу погашення заборгованості. Просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

В судове засіданні апеляційного суду представник позивача належно повідомлений про час і місце розгляду справ, не з`явився.

Відповідачка ОСОБА_1 просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки, переглянувши справу за наявними в ній доказами та додатково поданими доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно до частин першої та пункту третього частини третьої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належного чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що до суду звернувся неналежний позивач, оскільки кредитний договір укладався з однією кредитною установою - Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», а з позовом до суду звернулась інша кредитна установа.

Але з таким висновком суду погодитись не можна.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Отже, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків.

Враховуючи те, що суд ухвалив по справі заочне рішення, при цьому не виконав вимог частини третьої статті 122 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час відкриття провадження у справі) та вимог частини першої статті 280 діючого ЦПК України, слід прийти до висновку про те, що невиконання судом першої інстанції вимог ст. 12 ЦПК України призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. Відповідно до пункту першого частини першої статті 376 ЦПК неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи є підставою для скасування судового рішення. Тому рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Ухвалюючи нове судове рішення колегія суддів виходить з наступного.

Встановлено, що 15 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № МL - 400/203/2006. За умовами договору ОСОБА_3 отримала в кредит 33630,00 дол. США на купівлю нерухомості (житлового будинку АДРЕСА_1 ) з датою остаточного повернення кредиту 14 серпня 2021 року, фіксована процента ставка за кредитом 11,99%. Згідно з договором відповідачка зобов`язалась погашати кредит ануїтетними платежами, сума яких відповідно до графіку повернення кредиту та сплати відсотків складає по 407,27 дол. США щомісячно. Внаслідок неналежного виконання умов договору відповідачкою, а саме сплати щомісячно сум на погашення кредиту в меншому розмірі, ніж передбачено умовами договору, утворилась заборгованість станом на 27 травня 2016 року в розмірі 24726,01 дол. США, що еквівалентно 620870,11 грн., яка складається: із суми заборгованості за кредитом 21683,73 дол. США, що еквівалентно 544478,46 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 3042,28 дол. США, що еквівалентно 76391,65 грн. (по офіційному курсу НБУ 25,11 на день проведення розрахунку).

Публічне акціонерне товариство «ОТП БАНК» відповідно до статті 1 Статуту ПАТ «ОТП БАНК», затвердженого рішенням акціонера № 73 від 09.09.2016 року та погодженого з НБУ 28.09.2016 року, є правонаступником усіх прав та обов`язків Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником усіх прав та обов`язків Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» (а.с. 59-62).

ОСОБА_3 у зв`язку із вступом до шлюбу 17 вересня 2013 року змінила прізвище на ОСОБА_1 . Відповідачкою розмір заборгованості, визначений позивачем станом на 27 травня 2016 року, не спростований.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до п. 1.9.1. укладеного між сторонами кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором.

Розрахунок заборгованості, наданий суду першої інстанції, не містить алгоритму нарахувань, тому не може бути перевірений та взятий за основу як належний доказ (а.с. 13).

До апеляційного суду позивачем наданий розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що прострочена заборгованість за тілом кредиту станом на 27.05.2016 року складає 21683,73 дол. США, по відсоткам на прострочену заборгованість 3042,28 дол. США, а всього 24726,01 дол. США. Зазначена заборгованість виникла внаслідок того, що відповідачка сплачувала щомісячні платежі в розмірі, значно меншому, ніж передбачено графіком погашення кредиту.

Наведений розрахунок та надані доказі щодо несплати сум для повного погашення кредиту відповідачкою не спростовані.

За такого позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, тому їх слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з підстав, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу щодо неналежного меморіального ордеру не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи доведено та відповідачкою не спростовано факт укладання кредитного договору та отримання за ним відповідних сум.

Сумніви відповідачки щодо того, що позивач є належним правонаступником кредитної установи, з якою вона укладала кредитний договір, не є обгрунтованими, оскільки відповідні докази цього надані, маються в матеріалах справи. Крім того відповідачкою на протязі всього строку з часу укладання кредитного договору сплачуються певні суми на погашення боргу без сумнівів щодо того, що вони сплачуються належній юридичній особі.

З посиланням у відзиву на те, що відповідачка сумлінно виконує свої зобов`язання за кредитним договором погодитись не можна, оскільки існує факт заборгованості, який на спростовано. Сплачені відповідачкою суми на погашення заборгованості після звернення позивача до суду не можуть бути зараховані в рахунок погашення заборгованості, оскільки відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає спір в межах заявлених вимог.

Щодо посилань у відгуку на необґрунтоване поновлення строку на апеляційне оскарження, слід зазначити, що підстави поновлення викладені у відповідній ухвалі, крім того слід зазначити таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Основним Законом України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини 1, 2 статті 55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003).

Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень в контексті положень частин 1, та 2 статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі "Делькур проти Бельгії" від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі "Гофман проти Німеччини" від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 9313,05 грн. та апеляційної скарги в розмірі 13970,00 грн. (а.с. 2, 47) слід стягнути з відповідачки.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилась у м. Магадан, РФ, ІН НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» 01033 (м. Київ, вул. Жилянська, буд.43, , МФО 300528) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № МL - 400/203/2006 від 15 серпня 2006 року, яка утворилась станом на 27.05.2016 року, в розмірі 24726,01 дол. США, витрати по сплаті судового збору 23283,05 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 24 липня 2019 року