Справа № 539/1326/19
Провадження № 2/539/641/2019
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 липня 2019 року Лубенський міськрайонний суд
в складі: головуючого судді - Іващенка Ю.А.,
при секретарі - Карпенко Т.П.,
за участю представника третьої особи - Кравець Т.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа по справі Служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа по справі Служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В позові вказала, що їй відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно належить квартира АДРЕСА_1 .
В квартирі зареєстрована вона, її онука ОСОБА_2 зі своїми трьома малолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проте в квартирі її онука не проживає з 2012 року, а її діти взагалі ніколи в даній квартирі не проживали.
При цьому ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який є батьком малолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Фактично ж ОСОБА_2 зі своїми малолітніми дітьми і чоловіком проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач ОСОБА_2 житло залишила добровільно, витрат на утримання квартири та сплату за житлово-комунальні послуги не несе, особисті речі відповідачів у будинку відсутні. Це створює їй певні незручності, зокрема, по сплаті комунальних послуг, утриманню квартири, отримання субсидії, тощо.
На підставі вищевикладеного позивач прохала суд, визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою в якій прохала справу розглядати без її участі, наполягала на задоволенні позову. Не заперечує проти винесення заочного рішення.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча відповідно до ст.ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомили, клопотання від відповідачів про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило.
На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів.
Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Кравець Т.П. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, оскільки це можливе лише тоді, коли батьки зареєструють дітей за іншою адресою.
Заслухавши думку представника третьої особи по справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Стаття 47 Конституції України гарантує право кожному на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15590470 від 15.08.2007 року(а.с.8).
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов, складеного головою ЖБК «Райдуга» 30.08.2018 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , але з 2012 року вони в даній квартирі не проживають (а.с.9).
Вищевказані факти в своїй сукупності свідчать, про те, що відповідач ОСОБА_2 не проживаює в квартирі належній позивачу з 2012 року, не користується даним житлом, не з`являється в ньому, не несе жодних витрат по його утриманню, а відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ніколи не проживали в даній квартирі. .
У зв`язку з реєстрацією відповідачів у належному позивачу житловому будинку позивач ОСОБА_1 позбавлена, як власник, права на власний розсуд розпоряджатися належним їй нерухомим майном.
Відповідно до положення статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Дана позиція також висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 являється онукою позивача ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 провнуками позивача ОСОБА_1 , з 2012 року вони не проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , тобто в розумінні статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР, не відносяться до членів сім`ї власника квартири ОСОБА_1 .
Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім"ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.
Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.
Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Суд вважає, що є підстави визнати ОСОБА_2 , та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Крім того, право відповідачем не оспорюється, відзив на позовну заяву до суду не подано.
Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 281, 282 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа по справі Служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , 1993 р.н. такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_3 , 2012 р.н. таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_4 , 2013 р.н. таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_2 , 2015 р.н. такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Роз`яснити відповідачу, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до п. 15.5) Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 08.07.2019 року.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду Іващенко Ю. А.