КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження №22-ц/824/8374/2019 Доповідач Рубан С.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.
при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Астахової О.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просить визнатинедійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що посвідчений 09 вересня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нечипоренком О.В. зареєстрованим за №671.
Посилається на те, що на момент посвідчення вказаного договору дарування позивач був малолітнім та мав право користування зазначеною квартирою.
Оспорюваний договір дарування, укладений після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 - матері позивача, на утримання позивача, та порушення кримінальної справи за ст. 164 КК України - ухилення від сплати аліментів, з метою уникнення відповідальності по несплаті аліментів.
Зазначає, щодоговір було укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з метою приховування майна, про що свідчить наявність між відповідачами родинних зав`язків, відсутність будь-якого іншого майна у відповідача ОСОБА_3 . Крім того, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 після відчуження квартири продовжив у ній проживати, свідчить про фіктивність означеного правочину. Тому позивач, посилаючись на ст.ст. 203,215, 234 ЦК України просить про задоволення позовних вимог.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на те, що суд залишив поза увагою і не надав жодної оцінки тим обставинам, що оспорюваний договір дарування уклали сторони, які є близькими родичами, а саме рідними братами; на момент укладення договору щодо ОСОБА_3 існувало рішення про стягнення аліментів на утримання позивача, він знав про існування даного рішення та добровільно його не виконував, в результаті чого утворилась заборгованість у сумі 7 363,40 грн.; напередодні укладення договору державний виконавець направив подання до територіального органу міліції про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів; вартість квартири є співмірною із сумою заборгованості по сплаті аліментів на момент укладення договору; подарована квартира була єдиним майном ОСОБА_3 та після укладення оспорюваного договору він припинив сплачувати аліменти; у вказаній квартирі ОСОБА_3 зареєстрований та проживає зі своєю родиною, сплачує житлово комунальні послуги та здійснює утримання квартири; крім того, у 2013 році ОСОБА_3 звернувся з позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою, посилаючись на те, що саме він є власником квартири.
Відповідач ОСОБА_3 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 (вказаний факт було доведено його матірю ОСОБА_5 та встановлено судом у справі про стягнення аліментів на дитину, що продовжує навчання). Твердження позивача про те, що договір дарування нібито здійснений з метою ухилення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності не підтверджено належними доказами. На момент приватизації житла у 2007 році та укладення договору дарування у 2008 році існувало рішення Дніпровського районного суду м. Києва про позбавлення ОСОБА_1 реєстрації та права користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане рішення було скасовано у 2016 році, а справа призначена до розгляду. Зазначає, що заборгованість по аліментах була погашена ним до першого підготовчого засідання у вказаній справі, що свідчить про те, що ОСОБА_3 ніколи не мав на меті ухилення від сплати аліментів, у тому числі і при посвідченні договору дарування квартири. Крім того, на момент укладення договору дарування, розмір заборгованості зменшувався і в подальшому аліменти та заборгованість за ними сплачувались відповідачем по можливості. Обставина укладення договору дарування між рідними братами не може бути підставою для визнання його недійсним, оскільки в родині існує інше житло та родинні плани щодо використання сімейної нерухомості, так як відповідачі спільно використовують спірну квартиру.
В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.
Відповідачі заперечили проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що посвідчений 09 вересня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нечипоренком О.В., зареєстрованим за №671.
Посилається на те, що оспорюваний договір було укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з метою приховування майна, про що свідчить наявність між відповідачами родинних зв`язків, відсутність будь-якого іншого майна у відповідача ОСОБА_3 . Крім того, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 після відчуження квартири продовжив у ній проживати, свідчить про фіктивність означеного правочину.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи не встановлено, що внутрішня воля сторін оспорюваного договору не відповідала зовнішньому її прояву, тобто вчиняючи правочин, обидві сторони знали заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто має інші цілі, ніж ним передбачені. Твердження позивача, що укладання оспорюваного договору здійснювалось з метою уникнення відповідачем ОСОБА_3 відповідальності по сплаті аліментів на утримання позивача, та співмірність оцінки вартості квартири на момент її відчуження за оспорюваним правочином розміру заборгованості по сплаті аліментів, не підтверджено належними доказами. Договір дарування був укладений з наміром створення правових наслідків, обумовлених цим договором, а саме переходом права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 30.10.2007 року згідно з розпорядженням № 72-281 від 30 жовтня 2007 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності відповідачу ОСОБА_3 (а.с. 127).
Позивач ОСОБА_1 являється сином відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується даними свідоцтва про народження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневої районної ради м. Запоріжжя (а.с.4).
Відповідно до довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» № 135 від 03 лютого 2017 року позивач ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 20 травня 1999 року (а.с.7).
09 вересня 2008 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ничипоренком О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 671, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , яка була ними оцінена у 18 156,00 грн., а обдарований прийняв дар. (а.с.127).
Право власності на вказану квартиру згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого 09 вересня 2008 року (а.с. 126).

Згідно довідки-розрахунок заборгованості по аліментах ОСОБА_3 , виданої головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Київ Рибалко І.М., заборгованість по сплаті аліментів на утримання ОСОБА_1 станом на 01 листопада 2013 року становила 57 705,75 грн. (а.с.8-11).
Станом на 15 червня 2016 року заборгованість по аліментах складала 60 678,22 грн. що підтверджується перерахунком заборгованості №476/9, виданим головним державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Білана Ю.С.(а.с.12-13).
18 квітня 2018 року постановою головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві КедикТ.В., виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1714/98 виданого 10 жовтня 2012 року Жовтневим районним судом про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_6 , у розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 серпня 1998 року і до досягнення повноліття дитиною, закінчено у зв`язку із досягненням дитиною повноліття. Заборгованість зі сплати аліментів погашена у повному обсязі. (а.с.117-118).

Звертаючись із позовом до суду про визнання договору дарування недійсним, позивач зазначає, що на момент його укладання, сторони не мали наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Даний правочин вчинявся з метою уникнення відповідачем ОСОБА_3 відповідальності по сплаті аліментів за судовим рішенням. Оцінка вартості квартири АДРЕСА_1 була визначена у розмірі 18 156,00 грн., що була співмірною із заборгованістю ОСОБА_3 по аліментах.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.
Згідно ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За умовами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Судомвстановлено, що після укладання між відповідачами оспорюваного договору дарування, в квартирі АДРЕСА_1 проживає відповідач ОСОБА_3 .

Як пояснили відповідачі в суді першої інстанції, після того, як спроба створити нову сім`ю у відповідача ОСОБА_3 виявилась невдалою, він за згодою брата ОСОБА_4 переїхав до квартири АДРЕСА_1 для проживання.
Таким чином, сторонами визнається обставина того, що після відчуження спірної квартири ОСОБА_4 через деякий час в ній продовжив проживання відповідач ОСОБА_3 .

Суд не прийняв до уваги твердження позивача, що дана обставина є підставою для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, як такого, що укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідачі є рідними братами. Відповідач ОСОБА_3 за згодою власникаспірної квартири використовує помешкання для власного проживання, що не суперечить вимогам закону і не свідчить про невиконання правочину сторонами.
Судом не встановлено, що внутрішня воля сторін оспорюваного договору не відповідала зовнішньому її прояву, тобто вчиняючи правочин, сторони мали іншу мету ніж укладання договору дарування.

Доводи позивача, що укладання оспорюваного договору здійснювалось з метою уникнення відповідачем ОСОБА_3 відповідальності по сплаті аліментів на утримання позивача, та співмірність оцінки вартості квартири на момент її відчуження за оспорюваним правочином розміру заборгованості по сплаті аліментів, не знайшли свого підтвердження в суді.
Враховуючи вищевикладене,суд дійшов вірного висновку, що договір дарування був укладений з наміром створення правових наслідків, обумовлених цим договором, а саме переходом права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 .
Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
За умовами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги, що договір дарування уклали сторони, які є близькими родичами, а саме рідними братами, що є підставою для визнання недійним договору дарування, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки чинним законодавством не заборонено укладення договору дарування квартири між вказаною категорією осіб.

Твердження скаржника, що його рішення подарувати квартиру своєму брату було єдиним виходом, щоб зберегти житло, захистити себе від постійних скарг матері позивача в міліцію та прокуратуру і уникнути кримінальної відповідальності колегія суддів не приймає до уваги враховуючи наступне.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснив, що йому було відомо, що мати позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 неодноразово особисто, або через відповідні органи подавала заяви різного змісту до правоохоронних органів з метою притягнення його до кримінальної відповідальності. Однак жодної кримінальної справи, або кримінального провадження порушено не було.

Доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України про те, що договір дарування квартири здійснений з метою ухилення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності позивачем та його представником ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не надано та матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги, що вартість квартири є співмірною із сумою заборгованості зі сплати аліментів на момент укладення договору дарування квартири колегія суддів не приймає до уваги.

Як вбачається із спірного договору дарування квартири, відповідно до відомостей, викладених у довідці- характеристиці, виданої КМБТІ та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 25.07.2008 року за №1354936 балансова вартість квартири, що відчужується складає 18 155,53 грн.

Однак оціночна вартість квартири ОСОБА_7 не мала ніякого відношення до ринкової вартості нерухомості і використовувалася для розрахунку різних мит і виплат, які стягувалися при операціях з нерухомістю.

Твердження скаржника, що протягом 11 років з моменту укладення договору дарування квартири саме відповідач ОСОБА_3 є користувачем та фактичним власником спірної квартири колегія суддів не приймає до уваги.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснили, що вони є рідними братами. ОСОБА_3 за згодою власникаспірної квартири ОСОБА_4 використовує помешкання для власного проживання, що не суперечить вимогам закону і не свідчить про невиконання правочину сторонами.

Доводи апеляційної скарги, що на момент укладення договору дарування квартири місце проживання позивача було зареєстровано у спірній квартирі колегія суддів не приймає до уваги.

Судом встановлено, що на момент укладення договору дарування існувало заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2007 року, яким позивача ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1 . Договір дарування укладено 09 вересня 2008 року.

Вказане рішення було скасовано у 2013 році та справу призначено до нового розгляду.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №755/5870/17-ц, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №755/5870/17-ц встановлено, що «Відповідно до повідомлення ДП «Придніпровська залізниця» від 22 серпня 2016 року, ОСОБА_1 стояв на обліку у дитячій консультації з 20 червня 1998 року до 18 років, де місцем його проживання зазначено: АДРЕСА_3 .

Місце проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_3 підтверджується також актами обстеження умов проживання від 31 березня 2016 року та від 11 липня 2016 року.

Крім того, за повідомленням Дніпровського районного у м. Києві військового комісаріату від 28 квітня 2016 року, ОСОБА_1 на військовому обліку призовників в Дніпровському районі у м. Києві не перебуває.»

Також, колегія суддів зазначає, що проживання відповідача ОСОБА_3 у квартирі не скасовує та не позбавляє права власності ОСОБА_4 на квартиру та права розпорядження ОСОБА_4 квартирою, що також спростовує доводи позивача про фіктивність договору дарування.

Оскільки твердження позивача про фіктивність договору дарування квартири доказами відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України не підтверджено, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Київського апеляційного суду від 13 травня 2019 року задоволено частково клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 960 грн. 00 коп. за подання апеляційної скарги до ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення.
На час прийняття постанови апеляційним судом вищевказаний судовий збір ОСОБА_1 не було сплачено.

Таким чином, з ОСОБА_1 належить стягнути в дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 960 грн. 00 коп.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 960 грн. 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 липня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.