Справа № 639/1758/19
Провадження № 2/639/1124/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року Жовтневий районний суд м. Харкова

головуючого судді - Труханович В. В.,

за участю секретаря - Лойко В. М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова цивільну справу № 639/1758/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

27.03.2019 року позивач звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд стягнути з відповідача 11450,62 грн. в якості відшкодування матеріальних збитків.

В обґрунтування позовної заяви, позивач посилається на те, що 14.11.2018 року відповідач керуючи транспортним засобом - «RenaultMegane», номерний знак НОМЕР_1 , порушив п.п. 12.1, 13.1 ПДР України, а саме не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його, не дотримався дистанції внаслідок чого скоїв наїзд на транспортний засіб «Ford», номерний знак НОМЕР_2 , який рухався попереду, власником якого, як зазначає ОСОБА_1 , є саме вона. Внаслідок ДТП автомобіль «Ford», номерний знак НОМЕР_2 , зазнав механічних пошкоджень, зазначених в схемі ДТП. Внаслідок чого, як вказує позивач, їй було завдано матеріальних збитків на суму 11450,62 грн. Вина відповідача була встановлена Жовтневим районним судом м. Харкова 26.12.2018 року, у зв`язку з чим відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності. Позивач зазначає, що всупереч Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідач не заключив договір зі страховою організацією, тому покрити її матеріальні збитки інакше як безпосередньо відповідачем неможливо.

Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі. Призначено судове засідання (а.с. 10-11).

Позивачем подано до суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, та не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с. 19).

Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність та відзив не подавав.

Ухвалою суду від 16.07.2019 року постановлено провести заочний розгляд справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.12.2018 року по справі № 639/6713/18, яка набрала законної сили, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на ньогостягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 340,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 352,40 грн. ( а.с. 4).

Вказаною постановою суду встановлено, що 14 листопада 2018 року о 09 год. 20 хв. ОСОБА_2 у м. Харкові, по пров . 4 Колонний, в районі будинку № 8, керуючи транспортним засобом «Renault Megane», номерний знак НОМЕР_1 , порушив п.п. 12.1, 13.1 ПДР України, а саме не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його, не дотримався дистанції внаслідок чого скоїв наїзд на транспортний засіб «Ford», номерний знак НОМЕР_2 , який рухався попереду (а.с. 4).

Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тому, розглядаючи позов, який випливає зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Таким чином, вина відповідача ОСОБА_2 в дорожньо-транспортній пригоді за наявності вищенаведеної постанови суду доказуванню не підлягає.

Однак, доказів на підтвердження вартості матеріального збитку та вартості відновлювального ремонту автомобіля «Ford», номерний знак НОМЕР_2 , стороною позивача суду не надано та матеріали справи не містять.

Разом з тим, позивачем на підтвердження вартості фактичного ремонту автомобіля надано калькуляцію орієнтовної вартості ремонтних робіт автомобіля «Ford», номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 5). Однак, доказів на підтвердження фактичного проведення робіт (акти прийому-передачі виконаних робіт), а також доказів про фактичну оплату за проведені роботи ОСОБА_1 суду надано не було.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи і виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Більш того, суд зауважує, що жодних доказів, які б підтверджували, що власником транспортного засобу марки «Ford», номерний знак НОМЕР_2 , є саме ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

Крім того, судом не встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди автомобілем марки «Ford», номерний знак НОМЕР_2 , керувала саме ОСОБА_1 , що давало б можливість останній право на звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в свої постанові від 07 листопада 2018 р. у справі № 61-37571св18.

Отже, позивачем не доведено право власності на автомобіль марки «Ford», номерний знак НОМЕР_2 , або факт того, що на момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 керувала вказаним транспортним засобом на достатніх для того правових підставах, що унеможливлює суд встановити правові підстави стягнення з відповідача матеріальної шкоди саме на користь ОСОБА_1 .

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Виходячи з положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Аналізуючи вказані вище обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимоги до ОСОБА_2 .

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 128, 131, 141, 247, 263-265, 273, 280-282, 354 ЦПК України, ст.ст. 395, 396, 1166, 1187, 1188, 1192 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Жовтневий районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 16.07.2019.

Суддя В. В. Труханович