Номер провадження: 22-ц/813/3207/19
Номер справи місцевого суду: 500/5741/17
Головуючий у першій інстанції Жигулін С.М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яким після ряду уточнень просила стягнути з ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі - 94794,70 гривень; моральну шкоду в розмірі - 10000,00 гривень; судовий збір у розмірі - 959,00 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі - 10000,00 гривень. Позивач мотивувала позов тим, що 23.09.2014 року ОСОБА_5 , керуючи автомобілем Чері Тігго д.н. НОМЕР_1 не надав переваги в русі автомобілю Хюндай д.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_3 , рухаючись у зустрічному напрямку, в результаті чого відбулось зіткнення. Обидва транспортні засоби отримали ушкодження. 09.11.2015 року постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На виконання ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та умов Полісу ОСЦПВВНТЗ №АІ/3028571 від 08.07.2014 року страхова компанія сплатила позивачці 50000,00 грн. Однак Висновком №62/18 експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ Hyundai Elantra д.н. НОМЕР_2 внаслідок ДТП, яка сталась 23.09.2014 року, становить 144794,70 грн. У цьому зв`язку позивачка просила стягнути з відповідача 94794,70 грн., як різницю вартості матеріального збитку, визначеної експертом, та страховою виплатою; стягнути моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. (а.с. 2-3).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь

ОСОБА_2 108753,81 грн. Зобов`язано ОСОБА_2 повернути на користь ОСОБА_4 пошкоджений автомобіль «HYUNDAI ELANTA» 2004 року випуску, за свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_3 , виданого 29 січня 2013 року (а.с. 159-160).

07 грудня 2018 року не погоджуючись з рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 листопада 2018 року, відповідач ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу через суд першої інстанції. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, позивачем не надано жодного допустимого доказу, відповідно до якого можна визначити точну суму заподіяної шкоди, оцінку завданої шкоди проведено з порушенням принципів, методів, оціночних процедур та на основі необґрунтованих припущень, тому вона повинна вважатись необ`єктивною. Також судом першої інстанції безпідставно не застосовано наслідки сплину строку позовної давності. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та винести нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с. 164-173).

05.02.2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області (суддя Жигулін С.М.) від 08 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третіх осіб , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою від 05.03.2019 року справу призначено до розгляду.

27.05.2019 року Одеським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивачка надала свої пояснення по суті апеляційної скарги, додавши до відзиву пояснення експерта ФОП ОСОБА_7 по зауваженнях до висновку №86/18 від 27.05.2016 року, висловлених ним у апеляційній скарзі. 18.06.2019 року Одеським апеляційним судом отримано пояснення ОСОБА_4 на відзив щодо застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

18.06.2019 року на електронну пошту суду надійшла заява ОСОБА_4 , в якій він підтримав свою апеляційну скаргу та просив розглянути справу за його відсутності та за відсутності його представника.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 просила залишити без задоволення апеляційну скаргу.

Інші учасники в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, яка з`явилась, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з огляду на наступне.

Приймаючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що провина відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди 23 вересня 2014 року о 16 годині 15 хвили під час керування своїм автомобілем у формі ненадання переваги у русі автомобілю «Хюндай», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_3 та який належить позивачеві, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, підтверджена постановою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2015 року (а.с. 174-175).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Страхова компанія сплатила страхове відшкодування 50000 грн., що підтверджено довідкою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» за №6593 від 11 вересня 2017 року. Вартість матеріального збитку визначена висновком експерта за № 62/18 від 01 червня 2018 року в розмірі 144794, 70 грн. Вказані обставини сторони під час розгляду справи судом першої інстанції не заперечували (а.с. 159-160).

Суд критично ставиться до посилання апелянта на той факт, що висновок експерта за № 62/18 від 01 червня 2018 року є недопустимим доказом та не вбачає у вказаному висновку ознак недопустимості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. А згідно з п. 34.3 ст. 34 якщо представник страховика не з`явився у визначений строк (10 днів з дня отримання повідомлення про ДТП, що передбачено ч.34.2 ст.34 цього Закону), потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди.

Статтею 30 зазначеного Закону передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 15 постанови № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної безпеки», роз`яснив, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до вимог ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Вказані вище обставини є такими, що підтверджують фактичне знищення автомобіля та у свою чергу зумовлюють право позивача на стягнення різниці між вартістю матеріальних збитків в розмірі 144 794,70 грн., які визначені висновком експерта за № 62/18 від 01 червня 2018 року та сплачених страховою компанією 50 000 грн., що становить 94 794,7 грн.

При цьому апеляційний суд зауважує, що позиція апелянта не можу грунтуватись виключно на критиці наявних експертних висновків (висновків спеціаліста) оскільки за презумцією процесуального закону сторона та суд не фахівцями у відповідній галузі, а тому спростосуючи певний доказ, слід надавати альтернативний доказів відповідного виду.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, роз`ясненнями п.3,5,9 постанови №4 Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наступного. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. відповідно до вимог ч. 2 ст. 1166,1167 ЦК України з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Інші доводи апелянта щодо оскарження рішення суду першої інстанції правового значення не мають та на вирішення спору по суті не впливають. Оскільки доводи апеляційної скарги по суті заявлених позовних вимог не спростували висновків суду першої інстанції, посилання апелянта на недоведеність належними доказами суми заподіяної шкоди, застосування строків позовної давності та безпідставність стягнення витрат на правову допомогу, судом апеляційної інстанції відхиляються.

Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. За ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Відповідно до ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, професійну правничу допомогу позивачці надавала адвокат Славицька Зося Іларіонівна (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №001814 від 17.05.2017 року, ордер серії ОД №172583 на підставі угоди про надання професійної правничої допомоги від 10.02.2019 року) (а.с. 216). 10.02.2019 року між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «Славицька та партнери» в особі адвоката Славицької З.І. було укладено угоду про надання професійної правничої допомоги № 21/19. Додатковою угодою до вказаного договору №21/19 встановлено гонорар за складання відзиву на апеляційну скаргу - 3500 гривень; за складання адвокатських запитів, заяв, клопотань - 500 гривень; участь у кожному судовому засіданні - 1500 гривень. Крім того, суду було надано акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 19.06.2019 року та квитанцію до прибуткового касового ордера №50/19 від 19.06.2019 року, які підтверджують фактичну сплату гонорару адвокату у розмірі 5500 гривень (а.с. 217-221).

Таким чином, враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 133, 137, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області (суддя Жигулін С.М.) від 08 листопада 2018 року - залишити без змін.

Стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 5 500 грн. (в суді апеляційної інстанції) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 11 липня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

19.06.2019 року м. Одеса