ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6596/19 Справа № 215/1724/18 Суддя у 1-й інстанції - Науменко Я. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивачі : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 25 квітня 2019 року, ухваленого суддею Науменко Я.О. у місті Кривому Розі, повне судове рішення складено 06 травня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_15, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі.

В обґрунтування позову зазначили, що 22.06.2016 ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 за 14 1176 грн. нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_15 за реєстровим номером 670. Грошові кошти від продажу не отримували. Вважають даний договір недійсним через помилку ОСОБА_1 щодо обставин, які мають істотне значення.

Позивачі вказали, що ОСОБА_1 не володіє українською мовою, при підписанні правочину вона наполягала на здійсненні перекладу фахівцем із знанням азербайджанської мови, підпис в договорі поставила, оскільки їй пояснили, що вона підписує договір іпотеки в забезпечення укладеного між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_5 договору займу у розмірі 50 000 доларів США. Будь-які роз`яснення щодо дійсної природи правочину, розуміння нею умов та наслідків правочину нотаріусом не здійснювалися та не надавалися, переклад стосовно цього не проводився. Зазначили, що вони перебувають між собою у шлюбі з 10.06.2014 р., тому ОСОБА_1 , як співвласник приміщення надавала згоду для укладення вказаного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2019 року позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відмовлено у задоволенні їх позовних вимог.

Позивачка ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухваленим рішенням, посилаючись на незаконність судового рішення, неправильне застосування норм матеріального права,невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити її позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивачка зазначає, що вона не володіє українською мовою і під час вчинення нотаріусом нотаріальних дій щодо укладення договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, в порушення норм закону, нотаріус не переклав їй ні у письмовій, ні в усній формі посвідчуваний ним договір купівлі-продажу, не встановив дійсні наміри кожної із сторін, не пересвідчився у відсутності заперечень щодо кожної з умов правочину, що призвело до того, що вона не усвідомила юридичне значення вчиненого нотаріусом правочину, на що, суд першої інстанції не звернув належної уваги.

Також, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.83 ЦПК України, за усним клопотанням відповідачів, в судовому засіданні 19 березня 2019 року долучив до матеріалів справи рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 24 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року, тому вона вважає ці докази неналежними, оскільки вони одержані судом з порушенням порядку встановленого законом, у зв`язку із чим, просить зазначені докази визнати недопустимими доказами та виключити їх з переліку доказів.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 22.06.2016 приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_15 посвідчено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, відповідно до якого ОСОБА_2 продав ОСОБА_6 за 141 176 грн. нежитлову будівлю магазину по АДРЕСА_1 . (а.с. 39-40; 77-78)

Вказана угода посвідчена нотаріально, а дружина продавця ОСОБА_1 дала згоду на продаж спільного сумісного майна подружжя, про що є її нотаріально посвідчена заява. (а.с. 79). Згода другого з подружжя на відчуження спільного сумісного майна надана у письмовій формі з дотриманням частини четвертої статті 203 ЦК України.

Судом встановлено, що за спірним договором купівлі-продажу його сторонами є ОСОБА_2 (продавець) і ОСОБА_6 (покупець), тоді, як ОСОБА_1 не є стороною за цим договором.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , суд виходив з того, що позивачами не доведено незнання позивачкою ОСОБА_1 державної мови, як підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним, що заявлений позов не відповідає вимогам закону, оскільки при нотаріальному посвідченні спірного договору купівлі-продажу були дотримання права сторін правочину.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду і не погоджується з доводами апеляційної скарги позивачки, оскільки вони були предметом розгляду в суді першої інстанції, і кожному з доводів, судом надано відповідну правову оцінку, про, що зазначено в оскаржуваному судовому рішенні.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апелянта, вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст.ст.655-662 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з нормами, викладеними у ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Суд встановив, що сторонами за оспорюваним договором купівлі продажу є ОСОБА_2 (продавець) - чоловік позивачки та ОСОБА_6 (покупець), тоді як ОСОБА_1 не є стороною у даному правочині, чого зокрема позивачка і не заперечувала під час судового розгляду справи.

Законом не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без належної письмової згоди одного з подружжя, а тому при наявності спору щодо вчинення правочину з відчуження майна без належної письмової згоди одного з подружжя на це, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Відповідно до ч.4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, наявним в матеріалах справи рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.10.20017 р., що набрало законної сили, дослідженим судом першої інстанції було встановлено, що посилання позивачки ОСОБА_1 на незнання державної мови є сумнівним, оскільки посвідку на постійне проживання в Україні вона отримала у 2012 році (а.с.11), з 2004 року вона перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 , шлюб зареєстровано в Жовтоводському міському відділі РАЦС (а.с.8), що знаходячись у нотаріуса позивачка підписала заяву, при цьому клопотання щодо не знання мови на якій посвідчувалася угода не заявляла. Окрім того, свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_14 підтвердили надуманість доводів позивачки, щодо незнання державної мови. (а.с.143-144).

Зазначене вище рішення, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.09.2018 р. залишено без змін (а.с. 146-147).

Наведені судові рішення повністю спростовують доводи позивачки про те, що суд першої інстанції під час ухвалення судового рішення не взяв до уваги її доводів про незнання української мови, порушення нотаріусом вимог закону, щодо ненадання їй перекладу на мову якою вона володіє договору купівлі продажу, колегія суддів вважає надуманими, оскільки, як встановлено судом і зазначено у судовому рішенні під час апеляційного перегляду рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.10.2017 р. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції була допитана нотаріус ОСОБА_15, яка підтвердила колегії суддів, що перед підписанням заяви ОСОБА_1 було прочитано вголос і остання розуміла суть угоди, що укладається та особисто підписала заяву (а.с.147-зворот).

Окрім того, як правильно у рішенні звернув увагу суд першої інстанції, позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, що є предметом розгляду, як і інші процесуальні заяви, що подані у справі позивачами, складені українською мовою та підписані, зокрема, самою позивачкою, без будь яких приміток щодо неможливості прочитати самостійно або прочитання вголос.

Доводи позивачки щодо неналежності долучених в судовому засіданні рішень судів першої та апеляційної інстанцій та визнання їх недопустимими, колегія суддів не сприймає, оскільки вони також були предметом розгляду судом першої інстанції та цим доказам в судовому рішенні надана відповідна правова оцінка.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, відповідно до ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.4 ч.2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Так, судом було враховано, що відповідачі при подачі заяви від 28.11.2018 р. про розгляд справи у їх відсутності вказували про наявність зазначених судових рішень, проте їх до вказаної заяви не долучили (а.с.134), а позивачка і її представник, будучи обізнаними про існування, як рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.10.2017 р. так і постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.09.2018 р., не вважали за необхідне подати їх суду, посилаючись на недоцільність їх дослідження, суд, маючи сумніви у добросовісному здійсненні стороною позивачів виконання обов`язків щодо подання доказів, на законних підставах визнав подані відповідачами зазначені судові рішення, належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

На думку колегії суддів, доводи, викладені в апеляційній скарзі позивачки, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом першої інстанції з дотриманням норм процесуального і матеріального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексу судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: