РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/15586/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/807/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Хилевич С.В.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

заявник Головний державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Шупік К.В.

Стягувач ПАТ "УкрСиббанк"

Боржник - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коноплястого Я.С. на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 15 квітня 2019 року, ухвалену в складі судді Тимощука О.Я., в м. Рівне, №569/15586/15ц

в с т а н о в и в:

15 березня 2019 року Головний державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Шупік К.В. звернулася до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника - ОСОБА_1 , а саме до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за місцем мешкання боржника для проведення перевірки майнового стану боржника, опису та арешту майна боржника.

Заява обґрунтована тим, що на виконанні у Рівненському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перебуває зведене виконавче провадження ЄДРВП № 55778228 з виконання виконавчого листа № 569/15586/15-ц від 13.10.2016 року Рівненського міського суду Рівненської області про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованість за кредитним договором № 0 від 15.02.2008 року в сумі 27 160,67 доларів США та пеню в розмірі 9 109,90 грн. та виконавчий лист № 569/16940/15-ц від 24.01.2017 року Рівненського міського суду Рівненської області про стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованості за кредитним договором по процентах та кредиту у розмірі 136 201,33 дол. США та пені у розмірі 106 377,07 грн., понесені судові витрати у розмірі 49 505,90 грн., а саме у рівних частках з кожного по 24 752,95 грн. сплаченого позивачем судового збору.

Ухвалою подання Рівненського міського суду Рівненської області від 15 квітня 2019 року подання задоволено.

Надано дозвіл головному державному виконавцю Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Шупік К.В. на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі боржник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу і постановити нову про відмову у задоволенні подання, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що на виконанні у Рівненському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перебуває зведене виконавче провадження ЄДРВП № 55778228 з виконання виконавчого листа № 569/15586/15-ц від 13.10.2016 року Рівненського міського суду Рівненської області про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованість за кредитним договором № 0 від 15.02.2008 року в сумі 27 160,67 доларів США та пеню в розмірі 9 109,90 грн. та виконавчий лист № 569/16940/15-ц від 24.01.2017 року Рівненського міського суду Рівненської області про стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованості за кредитним договором по процентах та кредиту у розмірі 136 201,33 дол. США та пені у розмірі 106 377,07 грн., понесені судові витрати у розмірі 49 505,90 грн., а саме у рівних частках з кожного по 24 752,95 грн. сплаченого позивачем судового збору.

З актів від 14.11.2018, 27.12.2018 року, від 20.02.2019 року вбачається, що при виході державного виконавця за місцем знаходження майна боржника двері ніхто не відкрив, а тому провести виконавчі дії, здійснити опис та арешт майна виявилось неможливим.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_1 умисно чинить перешкоди у вільному доступі до квартири, що унеможливлює вчинення державним виконавцем передбачених законом дій щодо огляду та опису майна боржника, на яке звертається стягнення.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст.439 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця.

За змістом цієї правової норми у разі проникнення до житла чи іншого володіння особи, яка не є учасником виконавчого провадження, у відповідному поданні мають бути зазначені обставини, які свідчили б про інформування цієї особи про необхідність вчинення дій щодо передання майна, належного боржникові, для подальшого звернення стягнення на нього або щодо повернення дитини, а також дані про небажання цієї особи виконувати відповідне розпорядження державного виконавця.

З матеріалів справи вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в яку державний виконавець здійснював вихід, належить на праві спільної часткової власності Ѕ частина ОСОБА_1 та Ѕ частина ОСОБА_2

Недоторканність житла є однією з конституційних гарантій прав громадян.

Як зазначено у ст. 30 Конституції України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Частинами 1, 2 ст. 311 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному права на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України зазначені міжнародні акти є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

Відповідно до п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Стаття 18 Закону містить перелік обов`язків і прав виконавців, обов`язковість вимог виконавців, зокрема пунктом 4 частиною 3 статті 18 передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Крім того, Законом передбачено, що рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів.

Враховуючи встановлені обставини та ту обставину, що державним виконавцем не надано суду належних доказів ухилення боржника від виконання рішення суду та перешкоджанню ним державному виконавцю у здійсненні виконавчих дій, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника є передчасними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи.

Крім того, надаючи дозвіл на примусове проникнення до житла, місцевим судом не враховано, що співвласниками цього житла є дві особи, і про проникнення до належного іншій особі житла у поданні не йдеться, та чи не будуть порушені їх права при примусовому проникненні до житла боржника.

Разом з тим, складаючи акти від 14.11.2018, 27.12.2018 року, від 20.02.2019 року про неможливість зайти у житлове приміщення боржника, державним виконавцем не надані відомості про дотримання ним встановленого ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження порядку повідомлення боржника про час і місце проведення виконавчих дій, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що вимоги виконавця від 02.07.2018, 29.10.2018, 11.12.2018, 04.02.2019 року були надіслані та врученні боржнику. Також не надано відомостей про інформування інших співвласників квартири про необхідність вчинення таких дій. В актах не зазначено, з якою метою вчинялись дії державним виконавцем.

Відповідно до ч. 2 ст. 439 ЦПК України під час розгляду подання про примусове проникнення до житла участь державного виконавця є обов`язковою. Однак суд першої інстанції ці вимоги процесуального законодавства не врахував та розглянув подання без його участі, що є порушенням встановленого законом порядку розгляду такого питання.

Колегія суддів, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшла висновку, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла боржника виникає лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не надає державному виконавцю право на звернення до суду з вказаним поданням.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що неповно встановивши обставини справи та неправильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, суд безпідставно задовольнив подання про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 , тому ухвала місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні подання на підставі ч.І статті 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367-368, 376, 381- 384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коноплястого Я.С. задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 15 квітня 2019 року скасувати.

У задоволенні подання Головного державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Шупік К.В. про примусове проникнення до житла боржника - ОСОБА_1 , а саме до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: