Провадження №22-ц/812/893/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 травня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/5676/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Лузан Людмили Вікторівни о 08 годині 57 хвилині у приміщенні цього суду 06 березня 2019 року, повний текст якого складений 11 березня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз», про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних дорожньо-транспортною пригодою,

в с т а н о в и л а :

09 липня 2018 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних дорожньо-транспортною пригодою.

Позов мотивований тим, що 14 серпня 2017 р. о 17 год. 20 хв. в м. Миколаєві ОСОБА_2 , керуючи автомобілем BMW-316, реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушивши Правила дорожнього руху, допустив зіткнення з транспортним засобом FORD TRANSIT CONNECT, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить на праві власності позивачу, в результаті чого останній автомобіль отримав механічні пошкодження.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2017 р. винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, було визнано ОСОБА_2

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачу було завдано матеріальних збитків у вигляді очікуваних витрат на ремонт пошкодженого транспортного засобу в розмірі 48 254 грн. 58 коп., які позивач просила стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 09 листопада 2018 р. до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз» (далі - ПрАТ «Європейський страховий союз»).

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилася. Надіслала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій вказував на безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди його цивільно-правова відповідальність була застрахована в ПрАТ «Європейський страховий союз», яке й повинно відшкодувати шкоду, завдану позивачу.

Представник третьої особи без самостійних вимог - ПрАТ «Європейський страховий союз» в судове засідання не з'явився, будь-яких заяв по суті справи на надавав.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 березня 2019 р. позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 2 000 грн. та судові витрати в розмірі 28 грн. 20 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 як володільця джерела підвищеної небезпеки - забезпечувального транспортного засобу автомобіля марки BMW-316, реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована за укладеним з ПрАТ «Європейський страховий союз» договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, покладення обов'язку по відшкодуванню шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування та сплатив страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

За такого, пославшись на правовий висновок, наданий Великою Палатою Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц - постанова від 04 липня 2018 р., суд вважав, що відсутні підстави для покладання обов'язку із відшкодування в повному обсязі заподіяної майну позивача шкоди на ОСОБА_2 , оскільки відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливо за умови, що згідно з цим договором або Законом «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок по виплаті страхового відшкодування або розмір збитку перевищує ліміт відповідальності і страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страховика обмежений різницею між фактичним розміром шкоди і сумою страхового відшкодування. За такого суд вважав, що відшкодуванню підлягає лише збитки в розмірі 2 000 грн., виходячи з суми франшизи згідно полісу № АМ/0345604 від 22 травня 2017 р.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду і просить його скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що саме з ОСОБА_2 як винуваться ДТП необхідно стягнути шкоду, заподіяну майну позивача, і таке буде відповідати вимогам закону та правовій позиції Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц - постанова від 04 липня 2018 р., оскільки позивач до страхової компанії, в якій було застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, не зверталася і сплинув передбачений п. 37.1.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк для такого звернення.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як встановлено судом першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки FORD TRANSIT CONNECT, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за позивачем ОСОБА_1

14 серпня 2017 р. о 17 годині 20 хвилині в м. Миколаєві на перехресті вул. Садової та пр. Центрального відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом марки BMW-316, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та за участю ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом марки FORD TRANSIT CONNECT, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Відповідно до постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2017 р. вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія ОСОБА_2 , який не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого відбулося зіткнення автомобілів. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення в розмірі 340 грн.

Згідно звіту № 177/11/2017 від 18 листопада 2017 р., який був складений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 щодо оцінки вартості майнової шкоди, внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, ринкова вартість транспортного засобу FORD TRANSIT CONNECT, реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 145 890 грн. 59 коп., вартість відновлювального ремонту цього транспортного засобу становить 48 245 грн. 58 коп., розмір матеріального збитку, який завданий власникові транспортного засобу, становить вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу (0,631) - 25 922 грн. 71 коп.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що має право вимагати відшкодування заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди безпосередньо із заподіювача.

В силу ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вказаними нормами закону встановлені загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань.

Таким чином для встановлення обставин, чи є підстави для настання відповідальності за спричинення майнової шкоди необхідні: наявність шкоди, протиправне діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди.

Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Докази у цивільному процесі мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Факт заподіяння шкоди майну позивача (автомобілю), винна поведінка відповідача (порушення правил дорожнього руху), яка знаходиться у причинно-наслідковому зв'язку із заподіянням шкоди, підтверджуються вказаною вище постановою Центрального районного суду м. Миколаєва. Також ці обставини не заперечувались відповідачем в суді першої інстанції.

За такого колегія суддів приходить до висновку про доведеність факту заподіяння позивачеві майнової шкоди з вини відповідача.

Разом із покладанням на винну особу обов'язку з відшкодування шкоди (ст. ст. 1166, 1188 ЦК України) правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов'язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 р. № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Як передбачено п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону Закон № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктом 35.2. зазначеної статті передбачено, що до заяви додається також певний перелік документів, що підтверджують право на отримання страхового відшкодування.

Страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (п. 34.1 ст. 34 Закону № 1961-IV).

Як вбачається з наданої відповідачем до суду першої інстанції копії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0345604 від 22 травня 2017 р., цивільна відповідальність водія транспортного засобу марки BMW-316, реєстраційний номер НОМЕР_1 на день дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої автомобіль позивача було пошкоджено, була застрахована ПрАТ «Європейський страховий союз». Строк дії полісу визначено до 22 травня 2018 р., страхова сума визначена в розмірі 100 000 грн. за шкоду, заподіяну майну. Також сторонами договору страхування передбачено, що розмір франшизи становить 2 000 грн.

За такого, дорожньо-транспортна пригода, що сталася 14 серпня 2017 р. за участю належного позивачеві транспортного засобу та застрахованого транспортного засобу марки BMW-316, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є страховим випадком.

Учасники справи згідно з наведеними доказами мають декілька зобов'язань: деліктне зобов'язання між потерпілою та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП; договірне зобов'язання між відповідачем і страховиком (ПрАТ «Європейський страховий союз») за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Як визначено у ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 р. по справі № 755/18006/15-ц викладені наступні правові висновки.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди.

Суд першої інстанції на підставі наданих учасниками справи доказів повно та всебічно встановив обставини справи, дав їм належну оцінку та правильно застосувавши норми права, що регулюють спірні правовідносини, врахувавши викладену правову позицію Верховного Суду, дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди в повному обсязі, заявлені безпосередньо до завдавача шкоди, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність на випадок дорожньо-транспортної пригоди, а не до страховика, за відсутності доказів відмови останнього у здійсненні страхової виплати, є передчасними і підлягають задоволенню частково, а саме - в розмірі шкоди, що дорівнює розміру франшизи за договором.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки саме на страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування, покладений відповідний обов'язок з виплати потерпілому майнової шкоди у межах суми страхового відшкодування, яка у даній справі перевищує розмір шкоди, завданої майну позивача.

Однак, колегія суддів зауважує наступне.

Заінтересовані особи, між якими виник спір про право, що переданий на розгляд суду, називаються сторонами.

Отже сторонами у цивільному процесі є юридично заінтересовані особи (фізичні або юридичні), матеріально-правовий спір між якими є предметом розгляду і вирішення в цивільному судочинстві.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ст. 48 ЦПК України).

Позивач - особа, на захист суб'єктивних прав і охоронюваних законом інтересів якої порушується цивільна справа в суді і розпочинається цивільний процес.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Саме позивач визначає коло учасників справи, зміст позовних вимог та підстави заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України).

ОСОБА_1 позовні вимоги заявлені лише до ОСОБА_2 як особи, яка визнана винною у дорожньо-транспортній пригоді, страхова компанія в якості відповідача нею не залучалась.

Вирішуючи спір, суд не звернув належної уваги на вказані обставини справи, а саме - на наявність укладеного між ОСОБА_2 та ПрАТ «Європейський страховий союз» договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 22 травня 2017 р., за яким була застрахована цивільна відповідальність водія транспортного засобу марки BMW-316, реєстраційний номер НОМЕР_1 ,, залишив поза увагою вказані обставини та вимоги закону, не визначився в повній мірі з характером спірних правовідносин та складом їх учасників і, як наслідок, в порушення вимог п. 3 ч. 5 ст. 12, ч. 2 ст. 51 ЦПК України не роз'яснив позивачу право щодо пред'явлення позовних вимог до належного кола відповідачів, зокрема - до ПрАТ «Європейський страховий союз».

Апеляційний суд з огляду на положення ст. 13, ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України позбавлений повноважень щодо залучення до участі у справі нових осіб.

Аргументи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, колегія суддів відхиляє з наступних підстав.

Оскільки висновки суду, в цілому, відповідають вимогам матеріального закону, що регулює спірні правовідносини, а незалучення до участі у справі страхувальника не перешкоджає позивачеві для звернення з вимогами до останнього в майбутньому, відсутні підстави для скасування рішення суду.

В тому числі, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог і стягнення у відшкодування майнової шкоди 2 000 грн. (в розмірі визначеного полісом обов'язкового страхування франшизи) і будь-яких аргументів щодо неправильності рішення суду в цій частині апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів на погоджується з посиланнями позивача на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 липня 2018 р. по справі № 755/18006/15-ц та аргументами про те, що позивач не зверталася більше року до страхової компанії відповідача, через що виникли передбачені п. 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Такі обставини не є підставою для покладання обов'язку з відшкодування шкоди в повному обсязі на ОСОБА_2 , оскільки вони виникли не з його вини, а невиконання потерпілим вимоги закону (ст. 35 Закону № 1961-IV) щодо звернення до страховика із заявою про отримання страхового відшкодування не може мати негативних наслідків для страхувальника.

Доводи позивача про те, що страхувальник, обравши ненадійного страховика має усвідомлювати ризики неможливості виконання останнім зобов'язання, відхиляються, оскільки згідно діючого законодавства вказані позивачем обставини не покладають на страхувальника будь-яких негативних наслідків і не виключають відповідальності страховика за дійсними договорами страхування. Так, пунктом 37.3 Закону № 1961-IV передбачено, що незадовільне фінансове становище страховика (МТСБУ) не є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

____________________________________________________

Повний текст постанови складений 14 травня 2019 року