Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне рішення)

"15" липня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Кравченко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом, в якому просить суд: визначити місце проживання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14 серпня 2003 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який 26 квітня 2010 року був розірваний. Від даного шлюбу сторони мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час неповнолітня дочка проживає разом із позивачем. Рішенням Київського районного суду м. Сімферополь від 11 липня 2004 року на користь позивача з відповідача стягнуто аліменти на утримання їх дочки, однак дане рішення відповідачем не виконується. Відповідач ніколи не претендував, щоб дочка проживала із ним. Оскільки для тимчасового виїзду за межі України дитини з будь-якою метою, позивачу необхідно надати на кордоні відповідні дозвільні документи, при цьому органи опіки і піклування України наразі не функціонують на території тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, де позивач проживає разом із дитиною, батько дитини із позивачем не спілкується, позивач просить вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини у судовому порядку. Підставами для визначення місця проживання дитини з позивачем зазначає, їх фактичне спільне проживання, більше 8 років дитина не бачиться із батьком та не має такого бажання через його агресивну поведінку; позивач самостійно займається вихованням та матеріальним забезпеченням дитини.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року, в порядку ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та Правовий режим на тимчасово окупованій території України», Дніпровський районний суд м. Києва визначено судом, який забезпечить розгляд позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

25 березня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у цій справі, яку призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні з повідомлення учасників справи.

ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року закрито підготовче провадження у даній справі. Справа призначена до розгляду по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача ОСОБА_4 подав заяву, в якій позов підтримав, просив задовольнити та не заперечував проти заочного рішення у справі; розгляд справи просив проводити у його відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади в України, про причини не явки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав.

Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, яка просила справу розглянути без її участі та відповідача, який, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, та за згодою позивача ухвалити заочне рішення.

Згідно ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить наступного.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.08.2003 по 26.04.2010 (а.с. 10, 11, 12).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 11.07.2011 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частки заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.06.2011, до досягнення дитиною повноліття (а.с. 14). З метою примусового виконання вказаного рішення суду Київським районним судом м. Сімферополя 09 вересня 2011 року видано виконавчий лист № 2-2639/2011 (а.с. 15, 16).

Державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Сімферопольського міського управління юстиції Аблаєвим С.М. 31.07.2013 у виконавчому провадженні ВП № 30094580 щодо примусового виконавчого листа № 2-2639/2011 від 09.09.2011 винесено постанову про стягнення на доходи боржника (а.с. 17,18).

За результатами психологічної роботи головного спеціаліста КУ «Сімферопольського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді» Утіної Н.В. з малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , убачається доцільність у випадку повторних відвідувань батьком у школі, звертатися до шкільного психолога та в центр соціальних служб для отримання психологічної допомоги; оскільки негативним результатом подальшого спілкування з батьком, може бути формування патологічних рис особистості, рекомендовано обмежити спілкування дитини з батьком (а.с. 20-21).

В період з лютого 2010 року по грудень 2011 року ОСОБА_1 неодноразово зверталась до правоохоронних органів щодо неправомірних дій ОСОБА_2 відносно неї (а.с. 22-31).

ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає разом із неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Згідно із ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За нормами статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У своїй постанові від 16 січня 2019 року по справі № 487/2480/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду визначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Пунктом 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 передбачено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Положеннями п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону № 1207-VII від 15.04.2014 правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 1207-VII від 15.04.2014 будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Таким чином убачається, що на даний час, відповідно до діючого законодавства України, за місцем проживання позивача та її неповнолітньої дитини у м. Сімферополь АРК Крим відсутній повноважний орган, що юридично та фактично має права здійснювати повноваження служби у справах дітей, в тому числі щодо складання висновку про визначення місця проживання дитини і подання його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону № 1207-VII від 15.04.2014 Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 зі своєю матір`ю ОСОБА_1 буде відповідати найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 7, 141, 150, 155, 160, 161 Сімейного кодексу України, Конвенцією про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, Законом України «Про охорону дитинства», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 200, 209, 210, 223, 247, 265, 280, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Сімферополь, громадянки України, з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженкою м. Сімферополь, громадянкою України, зареєстрованою та проживаючою за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Суддя: