Єдиний унікальний номер судової справи 487/302/19
Номер провадження 22-ц/812/1027/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

22 липня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Шаманської Н.О.,

з секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

представника третьої особи ОСОБА_5 , яка діє від імені і в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , - ОСОБА_7 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , яка діє від імені і в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 12 квітня 2019 року, під головуванням судді Кузьменка В.В. в приміщені цього ж суду, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 24 травня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , яка діє від імені і в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , про визнання права власності на нерухоме майно,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до розписки від 27 березня 2017 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 , за згодою її чоловіка ОСОБА_8 , в борг кошти в сумі 40 000 доларів США, що еквівалентно 1 080 000 грн., на придбання кімнати АДРЕСА_1 . Суму коштів в розмірі 40 000 доларів США позичальник зобов`язалась повернути до 01 червня 2018 року, а в разі неповернення зазначеної суми в повному розмірі, зобов`язалась переоформити право власності на вищевказане нерухоме майно за ОСОБА_1

13 квітня 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу кімнати у гуртожитку за АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Захаренко І.В., власником якої зареєстровано ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Після його смерті, відповідач ОСОБА_3 кошти позивачу не повернула. Станом на час подачі позову, остання ухиляється від своїх зобов`язань з повернення грошових коштів.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на кімнату АДРЕСА_1 , в рахунок погашення боргу за розпискою від 27 березня 2017 року в сумі 40 000 доларів США, що еквівалентно 1 080 000 грн.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 лютого 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_5 , яка діє від імені і в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6 .

Представник третьої особи ОСОБА_5 , яка діє від імені і в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , - ОСОБА_7 проти задоволення позову заперечувала. Зазначала, що спірна кімната зареєстрована на праві власності за ОСОБА_8 . При цьому розписка від 29 березня 2017 року, на яку посилається позивач не містить ані підпису ОСОБА_8 , ані доказів того, що йому взагалі було відомо про існування вказаної розписки. Крім того, 04 липня 2017 року ОСОБА_8 склав заповіт, відповідно до якого заповів належну йому кімнату у гуртожитку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , діючи в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. За вказаних обставин просила у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 квітня 2019 року, описку в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 24 травня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано право власності за ОСОБА_1 на кімнату АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу за розпискою від 27 березня 2017 року в сумі 40 000 доларів США, що еквівалентно було 1 080 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9 605 гривень.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_5 , яка діє від імені і в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , виходив із того, що оскільки позичальник ОСОБА_3 не виконала умов укладеного договору позики, тобто не повернула кошти у встановлений в розписці строк, та такої можливості не має, а договором передбачався перехід права власності на указаний об`єкт нерухомого майна у випадку неповернення боргу, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом стягнення в рахунок боргу майна, яке належить відповідачу, визнавши право власності на нього за позивачем.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 грудня 2006 року (а.с.9).

27 березня 2017 року ОСОБА_3 видала розписку про отримання нею 40 000 доларів США, що еквівалентно 1 080 000 грн., на придбання квартири АДРЕСА_1 , та зобов`язання повернути грошові кошти ОСОБА_1 в строк до 01 червня 2018 року вчасно по потребі.

На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором позичальник у розписці зазначила, що у випадку неповернення суми позики до позикодавця переходить право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (а.с.52).

В подальшому, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 квітня 2017 року, ОСОБА_8 придбав у власність кімнату у гуртожитку за АДРЕСА_1 . Продаж кімнати за згодою сторін здійснено за 128 770 грн. (а.с.36).

04 липня 2017 року ОСОБА_8 склав заповіт, за яким заповів належну йому кімнату у гуртожитку АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.39).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 помер (а.с.40).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на вищевказане нерухоме майно, оскільки ОСОБА_3 не виконала умови договору позики та не повернула грошові кошти, що отримані нею у борг.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ) та 376 ЦК України (самочинне будівництво). У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в судовому порядку.

Оскільки боргова розписка у частині забезпечення виконання зобов`язань укладена в простій письмовій формі і нотаріально не посвідчена, як того вимагають вказані норми матеріального права, то відповідно до вимог ч.1 ст.220 ЦК України цей договір у частині забезпечення виконання зобов`язань позикодавця щодо передачі права власності на нерухоме майно у випадку невиконання зобов`язань за договором позики, є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін.

Отже, боргова розписка від 27 березня 2017 року, в якій ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу за договором позики зобов`язалася передати (переоформити) вказане нерухоме майно, не є правочином, який надає законні підстави для визнання за позивачем права власності на зазначене нерухоме майно в судовому порядку.

За такого, рішення суду першої інстанції є очевидно незаконним, оскільки не підлягає визнанню на підставі боргової розписки право власності на нерухоме майно в судовому порядку.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції, а тому оскаржуване рішення, на підставі положень ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , яка діє від імені і в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , про визнання права власності на нерухоме майно.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за звернення до суду з апеляційною скаргою - 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до п.14 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Враховуючи, що особа, яка подала апеляційну скаргу, звільнена від сплати судових витрат, то з позивача в дохід держави належить стягнути 13 482 грн. (898 878 грн. х1/% х150%) судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка діє від імені і в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 квітня 2019 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 24 травня 2019 року, - скасувати та постановити нове судове рішення.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , яка діє від імені і в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 13 482 (тринадцять тисяч чотириста вісімдесят дві) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення

складено 23 липня 2019 року