Дата документу 04.07.2019
Справа № 334/6641/18
Провадження № 2/334/1000/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого - судді Козлової Н.Ю., при секретарі Манюхіні О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до своєї доньки ОСОБА_3 прізвище ОСОБА_4 про стягнення аліментів.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є пенсінером за віком та отримує пенсію у розмірі 1435 гривень (на день звернення до суду). Інших джерел доходу у нього не має. Він проживає постійно у приватному будинку разом з дружиною ОСОБА_5 , яка є пенсіонером за віком та одночасно інвалідом першої групи безстроков. Розмір пенсії дружини складає 2023,52 грн. Також разом з ними проживає мати позивача ОСОБА_6 , яка є пенсіонером за віком та інвалідом першої групи за зором. Розмір пенсії матері складає 1946,46 гривень.

Пенсію яку отримує позивач не забезпечує йому необхідного прожиткового мінімуму. Іноді він вимушений не відмовлятися від випадкової допомоги деяких близьких та знайомих людей щоб мати можливість до пенсії отримати грошові кошти. Крім того, позивач вказує, що у нього є певний перелік хвороб, тому він потребує медичної профілактичної допомоги.

У позивача є рідна донька - ОСОБА_7 , яка разом з чоловіком та їхньою донькою проживають окремо та відмовляються від надання допомоги батькам.

За таких складних життєвих обставин, не отримавши від доньки ніякої підтримки, позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом та просити суд стягнути з відповідачки аліменти на його користь у розмірі ј частини усіх видів заробітків відповідача щомісячно, починаючи з дати подання позову до суду.

У судовому засіданні представник позивач наполягав на фактах, викладених у позовній заяві, просив суд задовольнити вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, а також пояснював, що відповідачка на даний час повнолітня, працездатна, стан її здоров`я задовільний, інвалідність їй не встановлювалась, а позивач навпаки є непрацездатним за віком, отримує маленьку пенсію від держави, потребує матеріальної допомоги, батьківських прав відносно відповідача не позбавлявся, будь - які джерела доходу в нього відсутні, отже відсутні підстави для звільнення відповідачки від обов`язку утримувати його, тому вважає заявлені позовні вимоги про стягнення з повнолітньої дочки аліментів на утримання батька у розмірі ј частини доходів відповідача цілком законними та обґрунтованими.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та пояснювала, що позов позивача є надуманим та викликав лише умовами батька, щоб відповідачка знялася з реєстрації з будинку, в якому вона зареєстрована. Вона дійсно не спілкується з батьком, бо він не допускає її до дому, не дає можливості відвідати мати. Коли вона приїжджає до них, вона по мірі своїх можливостей привозить продукти харчування. Крім того, у відповідачки на утриманні знаходиться малолітня дитина. Інших джерел доходів, крім державної допомоги відповідачка не отримує, тому у неї нічим сплачувати аліменти на утримання батька.

Також, представник відповідача доводив суду, що сукупний розмір пенсії позивача його дружини та його матері складає більше чотирьох тисяч гривень, тоді як розмір соціальної допомоги Польщі ( ОСОБА_9 складає 897 гривень.

Підсумовуючи вищевикладене, відповідачка просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав:

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

У судовому засіданні було встановлено та підтверджено належними доказами, що дійсно позивач ОСОБА_1 є рідним батьком ОСОБА_10 ) ОСОБА_4 .

Обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений в статті 51 Конституції України.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами.

Представник позивача у судовому засіданні вказував на те, що він є літньою людиною потребує необхідного профілактичного лікування. Проте, позивачем будь яких документів, які б слугували підтвердженням необхідності вживання будь-яких ліків відсутні.

Тобто, докази на які посилається позивач відсутні.

Що стосується матеріального становища відповідача, судом досліджено, що відповідач отримує дохід у розмірі 897,92 грн.(а.с.38) та несе витрати на утримання своєї малолітньої доньки.

Посилання позивача на те, що відповідачка не спілкується з родиною були ретельно перевірені в ході судового розгляду та встановлено, що відповідачка особисто та разом зі своєю дитиною намагались знайти спільну мову разом з позивачем. Проте, кожного разу коли відповідачка шукала зустрічей з позивачем останній не впускав її до дому, а спілкуватися з матір`ю вона могла лише через паркан будинку

Згідно ч.1 ст. 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатним, в розумінні ч. 3 ст. 75 СК України, вважається той з батьків, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи.

Згідно ч.1 ст. 205 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

Як роз`яснено в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК). Згідно з ч. 2 ст. 205 СК при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.

Тобто, виходячи із зазначених норм, обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів:1) походження дитини від матері, батька 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин.

З огляду на вищевикладене вбачається, що право на утримання від дочки, сина, мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. А необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15.

При цьому, аналогічна правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 494/1682/15-ц та від 10 жовтня 2018 року по справі № 301/160/17.

Згідно ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2018 року - 1700 гривень, з 1 липня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1853 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

Норма ст..202 Сімейного кодексу України є зобов`язальною, але позивач повинен довести потребу у матеріальній допомозі.

Однак позивачем не надано до суду доказів (належних, переконливих, достовірних) про стан здоров`я позивача та щомісячний розмір понесених ним витрат на лікування.

Посилання позивача на те, що розмір отримуваної пенсії не дозволяє йому забезпечити гідне існування, а визначений законодавством розмір прожиткового мінімуму не забезпечує всіх потреб позивача, без надання доказів такої потреби, не може бути підставою для задоволення позову та визначення аліментів у будь-якому розмірі.

Рішення суду не може бути прийнято на припущеннях.

Також не було надано до суду жодних доказів, що позивач має скрутне матеріальне становище, а інших переконливих доказів, які підтверджували б викладені позивачем обставини ні позивачем, ні представником позивача до суду не надано.

Твердження позивача про недостатність пенсії для лікування не підтверджено належними та допустимими доказами про розмір необхідних витрат, що позбавляє суд визнати позивача таким, що потребує матеріальної допомоги.

Із наданих позивачем довідок про розмір пенсії по інвалідності, вбачається, що розмір пенсії є не нижче прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. А сукупний розмір пенсій усіх членів його родини (дружини та матері) складає більше ніж відповідачка отримує сукупного доходу.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, позивачем суду не було надано належних та достовірних доказів, в розумінні Цивільного процесуального кодексу України, в підтвердження необхідності в отриманні сторонньої допомоги з боку відповідача. Факт непрацездатності останнього та отримання ним пенсійних виплат, у незначній на його думку сумі, не є підставою для стягнення аліментів на його утримання. Крім того, з наданих суду доказів суд позбавлений можливості встановити факт можливості надання такої матеріальної допомоги з боку відповідача.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи зазначене, те, що позивач отримує щомісячний дохід, який складає прожитковий мінімум встановлений законодавством, факт потреби матеріальної допомоги позивачем не доведено, що виключає можливість застосування ч.1 ст. 202 СК України, враховуючи матеріальне становище відповідача, стан його здоров`я та членів його сім`ї, недоведеність наявності можливості утримувати батька, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Керуючись ст. ст. 201, 202, 204 СК, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 279, 430 ЦПК України , суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Запоріжжя області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.Ю. Козлова