_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/4351/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2019

Київський районний суд м.Одеси у складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Бундєвій Я.І., розглянувши у спрощеному провдженні в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізінг» про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Казак В.С., звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ТзОВ «Максус Лізінг», у якій просить стягнути з останнього 23500 грн з урахуванням індексу інфляції та 3%м річних. Вимоги обґрунтував тим, що 22.05.2018р. уклав з ТОВ «Максус Лізінг» договір предметом якого був автомобіль Лада 21910-01-50. За цим договором ТОВ «Максус ЛізінГ» зобов`язалося передати їй цей автомобіль упродовж 90 днів з моменту сплату авансового платежу. 22.05.2018р. вона зробила такий платіж у сумі 23500 грн., однак по цей час ТОВ «Максус Лізінг» автомобілю їй не надало, після чого на адресу підприємства нею спрямовувалися листи, зокрема з вимогою щодо розірвання договору, які залишилася без відповіді. Посилаючись на норми ст.806,509,526,625 ЦК України просила позов задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою судді від 3.06.2019р. у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідач суду відзиву не надав.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 22 травня 2018 року між позивачем і відповідачем було укладено договір Фінансового лізингу № 01970 (далі Договір), згідно якого предметом Лізингу є автомобіль марки «Лада 21910-011-50» (а.с.12).

Лізингодавець бере на себе зобов`язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу. Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом 90 днів з моменту внесення сплати лізингоодержувачем.

Відповідно до квитанції від 22 травня 2018 року (а.с.20), ОСОБА_3 сплатив ТОВ "Максус Лізінг" грошові кошти в сумі 23500 гривень. Призначення платежу у квитанції зазначено як "Авансовий платіж ЗГ Фінансового Лізингу № 01970 від 22.05.2018р. ПЛ ОСОБА_1 ".

29.05.2018р. позивач рекомендованим листом направив заяву на адресу відповідача з вимогою розірвання договору та повернення авансового платежу, який залишився без відповіді ТОВ «Максус Лізинг» та був повернутий з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.22).

Суд, вивчивши умови договору, встановив, що договір вступає в силу з моменту його підписання (22.05.2018р.) та діє до повного виконання сторонами зобов`язань по ньому. Дія договору припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу або у випадку його повернення лізингодавцю або в інших випадках передбачених Договором чи законодавством.

Згідно статті 12 Договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі та не отримав предмету лізингу, має право розірвати договір за власним бажанням, про що має сповістити лізингодавця шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією. У строк встановлений законодавством лізингодавець розглядає цю заяву на надає письмову відповідь у якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки такого розірвання, а також повертає 80% від сплачених авансових платежів.

За ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.598 ч.2 ЦК України припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Нормою статті 611 ЦК України встановлені правові наслідки порушення зобов`язання, а саме, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Статтею 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

В силу ч.1 ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов`язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Оскільки статтею 12 зазначеного Догоовру встановлено, що у строк встановлений законодавством лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача про розірвання Договору та на надає письмову відповідь у якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки такого розірвання, а також повертає 80% від сплачених авансових платежів, а такої письмової заяви складеної відповідачем суду не надано, то договір є чинним і не розірваним.

Позивач у позовній заяві не вимагає розірвати договір фінансового лізингу №01970 від 22.05.2018р. в судовому порядку, а доказів нікчемності зазначеного договору стороною позивача суду не надано, отже умови Договору залишаються у силі для усіх його сторін.

Таким чином суд не має правових підстав для стягнення суми авансового платежу 23500 грн. з відповідача на користь позивача, оскільки а ні зазначеним Договором, а ні законодавством таких правових наслідків порушення зобов`язання не передбачено, а тому у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, то і підстав, передбачених ст.141 ЦПК України, для стягнення на користь позивача судових витрат не має.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до вищевказаної квитанції від 22 травня 2018 року (а.с.20), суму 23500 грн. сплачено не позивачем, а іншою особою.

На підставі викладеного, керуючись Законом України "Про захист прав споживачів", ст.ст. 4-13,76-89,258-273ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання через суд першої інстанції.

Рішення підписане 17.07.2019р.

Суддя Бескровний Я. В.