ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1968/19 Справа № 176/2259/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Волчек Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Солнцево" про захист прав споживачів, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2016 року до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Солнцево" про захист прав споживачів, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Солнцево" про захист прав споживачів, стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2018 року у справі №176/2259/16-ц, прийняте за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Солнцево" про захист прав споживачів, стягнення матеріальної та моральної шкоди і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві Приватне підприємство "Виробничо-комерційна фірма "Солнцево" на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2018 року просить рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вибір способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції Україниє складовою національного законодавства.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розпорядження Голови райдержадміністрації Петрівського району Кіровоградської області № 274 від 08.08.2013 року позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок землі державної власності, що перебувають у запасі за межами населеного пункту на території Петрівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області.

16 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ПП «Виробничо-комерційна агрофірма «Солнцево» було укладено Договір № 10 про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У відповідності до умов договору позивач в день укладання договору сплатив на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 1500,00 грн., що підтверджується квитанцією про прибутково касовий ордер №10 від 16.08.2013 року (а.с.11).

Згідно п. 1.1. зазначеного договору, Виконавець (Відповідач) зобов`язався виконати з дотриманням вимог законодавства проектно-вишукувальні роботи (далі - роботи) з розробленням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (далі - проект), а Замовник (Позивач) - прийняти та оплатити виконані роботи.

Пунктами 5.1., 5.2. цього ж Договору була встановлена відповідальність сторін за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договором, яка полягала у тому, що сторони несуть відповідальність згідно із законодавством та цим договором.

За порушення строків, визначених календарним планом виконання робіт, або за несвоєчасну оплату виконаних робіт, виконавець/замовник сплачує пеню в розмірі подвійної ставки за кожний день прострочення.

За результатами топографо-геодезичних робіт позивачу 21 листопада 2013 року за актом приймання-передачі по договору №10 від 16.08.2013 року було передано проект землеустрою для погодження в уповноважених на те органах (а.с.19).

Відповідно до Висновку про непогодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 05.11.2014 року № 2538/03/01-09-14, Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу затверджено не було, оскільки даний проект може бути погоджений за умови доопрацювання (а.с.31).

У вказаному висновку Відділу Держземагенства у Петрівському районі Головного управління Держземагентсва в Кіровоградській області № 31-1120-0.1-790/2-15 зазначено, що проект землеустрою підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації (а.с.18).

13 травня 2015 року за актом приймання-передачі виконаних робіт та послуг по договору №10 від 16.08.2013 року ПП "Виробничо-комерційна фірма "Солнцево" було передано ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу в трьох екземплярах (а.с.21).

Статтею 28 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що виконувати роботи із складання документації із землеустрою необхідно у строк, передбачений Договором. Максимальний строк складання документації із землеустрою не повинен перевищувати шести місяців з моменту укладення договору.

В судовому засіданні у суді першої інстанції представник відповідача підтвердив той факт, що ними було доопрацьовано проект землеустрою та 07.05.2015 року даний проект був погоджений Відділом Держземагенства у Петрівському районі Головного управління Держземагентсва в Кіровоградській області № 31-1120-0.1-790/2-15.

Однак, в період визначеним договором на розробку техдокументації, відбулися зміни в земельному законодавстві, змінились вимоги до технічних документацій.

Отже, погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки стало можливим в травні 2015 року не у зв`язку з тим, що відповідачем було виправлено всі недоліки, а в зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до ст.186-1 Земельного кодексу України щодо спрощення процедури погодження проекту землеустрою».

Тим самим, порушення строків виконання робіт за договором від 16.08.2013 року відбулося не з вини відповідача, та останній не може нести відповідальність за несвоєчасне виконання робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, в проекті землеустрою міститься акт прийому передачі межових знаків на зберігання від 16.08.2013 року, який підписаний позивачем та зазначено в п.2, що землевласник претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не має, в п.1 також зазначено, що межі земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,8361га наданої ОСОБА_1 в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами та за бажанням землекористувача межовими знаками встановленого зразка не закріплювались (а.с.86).

Проте, позивач не погодився з погодженим проектом землеустрою, та на акті від 13.05.2015 року зазначив: «Замовник не згоден з конфігурацією земельної ділянки в натурі, що і було заявлено раніше розробнику з домовленістю виправлення не достатків».

Абзац 2 ч. 7 ст. 118 ЗК України, передбачає, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Частина 8 ст. 118 ЗК України, встановлює, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 12 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про землеустрій», проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає акт приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Відповідно до п 2.1 розділу ІІ Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 р. № 376, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.06.2010 р. за № 391/17686, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 186-1 ЗК України, встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Частина 4 ст. 186-1 ЗК України, передбачає, що розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту, а щодо земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, розробник подає оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а до органів, зазначених у частині третій цієї статті, - завірені ним копії проекту.

Абзацом 1 ч. 3 ст. 24 ЗУ «Про державний земельний кадастр», встановлено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Згідно з ч. 4 ст. 24 ЗУ «Про державний земельний кадастр» для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.

Відповідно до ч. 9 ст. 24 ЗУ «Про державний земельний кадастр» при здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.

Відповідно до ч. 4 ст. 79-1 ЗК України, земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Частиною 9 ст. 118 ЗК України, передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов`язкова державна експертиза проводиться за клопотанням (заявами) замовників чи розробників об`єктів державної експертизи, а при вирішенні земельних спорів - також за клопотанням відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 «Про державну експертизу землевпорядної документації», державна експертиза здійснюється за рахунок коштів замовника державної експертизи у випадках, визначених законом.

З урахування зазначеного, для того щоб встановити межові знаки на земельній ділянці потрібно розроблений та погоджений проект землеустрою подати на обов`язкову експертизу землевпорядної документації. Після отримання позитивного висновку, провести реєстрацію земельної ділянки, сформувати та присвоїти кадастровий номер земельної ділянки, після чого подати проект землеустрою до центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин на затвердження. І тільки після цього, можна встановлювати межові знаки в натурі на місцевості відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.

Також, відносини, що виникають при проведенні державної експертизи землевпорядної документації регулюються Законом України «Про державну експертизу землевпорядної документації».

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», державна експертиза проводиться в обов`язковій, вибірковій та добровільній формах.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», обов`язкова державна експертиза проводиться за клопотанням

(заявами) замовників чи розробників об`єктів державної експертизи,

а при вирішенні земельних спорів - також за клопотанням відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Проте, ні Земельним кодексом ні Законом України «Про державну експертизу землевпорядної документації» не зобов`язує в обов`язковому порядку розробника подавати такі проекти на експертизу.

Крім того, як зазначив в судовому засіданні суду першої інстанції, представник позивача, ОСОБА_1 до відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування із клопотанням (заявою) про проведення державної експертизи не звертався та відмову з цього приводу не отримував.

Також, не звертався і до відповідача з клопотанням про проведення державної експертизи землевпорядної документації. Також, дане питання і не обумовлено договором №10 від 16.03.2013 року.

Таким чином, технічна документація із землеустрою виготовлена та погоджена Відділом Держземагенства у Петрівському районі 07.05.2015 року, але ОСОБА_1 не бажає направити його до експертної установи на землевпорядну експертизу для завершення всієї процедури.

Що стосується понесених ОСОБА_1 матеріальних збитків (втраченої вигоди) в сумі 72 735 грн., то відповідно до ст. 611 ЦК України, збитки відшкодовуються, якщо це встановлено законом або договором.

Умовами Договору, укладеного сторонами, не передбачено зобов`язання відповідача сплатити матеріальні збитки у вигляді втраченої вигоди.

З питання вирішення майнових спорів, пов`язаних із земельними відносинами, в тому числі про відшкодування власникам і землекористувачам збитків, заподіяних вилученням (викупом) визначених угідь, обмеження їх прав або порушення земельного законодавства надано правові роз`яснення в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

Так згідно правових висновків, викладених в п. 25 вказаної Постанови, сторони зобов`язані подати свої докази у справах про відшкодування збитків або шкоди: акт відповідної комісії, створеної Київською, Севастопольською міськими, районною державною адміністрацією чи виконавчим комітетом міської (міст обласного значення) ради для визначення розміру збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам, затверджений органом, що створив цю комісію, довідку належної служби районної державної адміністрації про середню врожайність відповідних культур та довідку про ринкову ціну цих культур.

Враховуючи наведене та те, що ОСОБА_1 не надано Акту розміру збитків, заподіяних йому відповідачем.

Щодо позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди необхідно зазначити, що відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п.9 Постанови).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що порушення строків виконання робіт за договором від 16.08.2013 року відбулося не з вини відповідача, тому останній не може нести відповідальність за несвоєчасне виконання робіт та зобов`язання розробника подавати проекти на експертизу в обов`язковому порядку чинним законодавством не передбачено. Також позивачем не надано розміру збитків заподіяних йому відповідачем та доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та інше.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції з установлених обставин зробив неправильний висновок про те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором виконав, оскільки як вбачається календарним планом виконання робіт, що є додатком №2 до договору №10 від 16.08.2013 року, встановлено строки виконання робіт в три етапи, а саме:

- підготовчі роботи і топографо-геодезичні роботи - строк виконання 2 місяці;

- складання проекту - до повного виконання;

- розгляд та затвердження проекту - в залежності від термінів розгляду службами та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. г ч. 1 ст. 25 Закону України "Про землеустрій" максимальний строк складання документації із землеустрою не повинен перевищувати шести місяців з моменту укладення договору.

З Акту приймання передачі виконаних робіт та послуг по договору № 10 від 16.08.2013 року, вбачається, що 21.11.2013 року позивачу було передано Проект землеустрою, тобто це підтверджує, що відповідачем не було порушено строки виконання робіт передбачені першим та другим етапом календарного плану.

Стосовно третього етапу виконання робіт, слід зазначити те, що від розробника строки погодження проекту не залежать, оскільки відповідні органи на свій розсуд їх розглядають, при цьому мають право не погоджувати проекти із зазначенням недоліків.

Посилання апелянта на те, що в період визначений договором на розробку техдокументації, відбулися зміни в земельному законодавстві та змінились вимоги до технічної документації, є безпідставними, оскільки Законом України №180-VІІІ від 11.02.2015 року, внесено зміни до Земельного кодексу України, яким статтю 186-1 доповнено частиною восьмою, з якої вбачається, що у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків. Органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.

07 травня 2015 року проект землеустрою був погоджений Відділом Держземагенства у Петрівському районі, однак дане погодження стало можливим не в зв`язку з тим, що було виправлено всі недоліки, а в зв`язку з прийняттям вказаних змін до Земельного кодексу в частині процедури погодження проектів землеустрою.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не не надав належної оцінки тій обставині, що він не погодився з погодженим проектом землеустрою та на Акті від 13.05.2015 року зазначив, що не згоден з конфігурацією земельної ділянки в натурі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки апелянту достеменно було відомо про розроблений проект із запроектованою конфігурацією земельною ділянкою та ним же підписано проект землеустрою в тому числі акт прийому-передачі межових знаків на зберігання.

Також, апелянт не заперечував, що саме він підписував проект і на той час заперечень з його сторони не було.

Крім того, а ні в період погодження проекту землеустрою, а ні після того як проект землеустрою вже був погоджений, апелянт не звертався до суду з приводу розірвання договору на розробку техдокументації.

Доводи апелянта, що відповідач має подати проект на обов`язкову державну експертизу землевпорядної документації, відповідно до взятих на себе договірних зобов`язань, колегія суддів ставиться критично, оскільки абзацом 2 ч. 6 ст. 186-1 ЗК України, встановлено, що у разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов`язкова державна експертиза проводиться за клопотанням (заявами) замовників чи розробників об`єктів державної експертизи, а при вирішенні земельних спорів - також за клопотанням відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 «Про державну експертизу землевпорядної документації», державна експертиза здійснюється за рахунок коштів замовника державної експертизи у випадках, визначених законом.

З огляду, на вище вказане, жодним нормативно-правовим актом, в обов`язковому порядку не зобов`язано саме розробника документації із землеустрою подавати її на обов`язкову державну експертизу землевпорядної документації, крім цього умови договору №10 також не містять такого зобов`язання.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова