Справа № 159/1010/18 Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л.
Провадження № 22-ц/802/713/19 Категорія: 47 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л.Я.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Пащука В. С. ,

третіх осіб - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельський житлово-будівельний комбінат", треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Ковельська міська рада Волинської області, про розірвання договору оренди та зобов`язання повернути орендоване майно за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_6 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 травня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_6 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 03.04.2006 року між нею, як орендодавцем, та ТзОВ «Ковельський житлово-будівельний комбінат», як орендарем, був укладений договір оренди земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Хомич В.С. за реєстровим № 564.

За умовами даного договору оренди землі орендодавець зобов`язується передати, а орендар прийняти в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва готельного комплексу площею 3164 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 . Договір укладено строком на 3 роки.

Вказує, що 20.11.2006 року між сторонами була укладена додаткова угода до договору оренди земельної ділянки, згідно з якою строк дії договору оренди встановлено на 49 років. Сторони узгодили умови щодо орендної плати. 10.06.2006 року сторонами складено та підписано акт приймання-передачі земельної ділянки. Згідно з додатком № 2 від 28.04.2009 року до договору оренди земельна ділянка була надана в оренду з відповідними будівельними матеріалами. Згодом цільове призначення вказаної земельної ділянки змінилось і стало для розташування 72-х квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом.

Позивач зазначає, що на цій земельній ділянці наявні будівельні матеріали у вигляді фундаменту. Будівництво досі не завершене, орендна плата за користування ділянкою відповідачем не сплачується. Позивач вказує, що систематичне невиконання відповідачем умов договору оренди в частині своєчасного та повного внесення орендної плати за землю спричинило утворення заборгованості у сплаті за оренду у значному розмірі.

Оскільки ТзОВ «Ковельський ЖБК» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, позивач звернулась до відповідача з листом про розірвання договору оренди землі за взаємною згодою сторін, однак у такому розірванні відповідачем було відмовлено та повідомлено, що комітет кредиторів прийняв рішення не розривати договір оренди земельної ділянки.

На підставі наведеного позивач просила суд розірвати договір оренди земельної ділянки та додаткову угоду до нього, зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку та будівельні матеріали, які знаходяться на ній.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано усі фактичні обставини, без об`єктивного та неупередженого розгляду, просить рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що перебування відповідача у процедурі банкрутства не може свідчити про відсутність його вини у невиконанні договірних зобов`язань. Судом не враховано, що боржником припинено внесення орендної плати з квітня 2006 року, тобто за шість років до порушення справи про банкрутство та введення мораторію.

У відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ «Ковельський ЖБК», посилаючись на безпідставність апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Представник відповідача та треті особи апеляційну скаргу заперечили та просили залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Від третіх осіб ОСОБА_8 та ОСОБА_9 надійшли заяви, в яких просили розглядати справу без їх участі та підтримали позицію відповідача.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

У відповідності до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За змістом частин першої та другої статті 21 Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

У відповідності до частини першої статті 32 Закону на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною другою статті 651 ЦК передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,3164 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташованої у АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - розташування 72-квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом.

03.04.2006 року між сторонами був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 3 роки для будівництва готельного комплексу (а.с.7-8).

Пунктом 8 вказаного договору визначено, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 180 гривень щомісячно до 27 числа місяця, наступного за звітним. Обчислення орендної плати за землю здійснюється без урахування індексу інфляції.

10.04.2006 року сторонами складено та підписано акт прийому-передачі земельної ділянки, в якому вказано, що орендар приймає дану ділянку з усіма існуючими комунікаціями та приналежностями та зобов`язується використовувати її згідно з договором оренди (а.с.11).

20.11.2006 року була укладена додаткова угода до договору, згідно з якою строк оренди збільшений до 49 років (а.с.9).

Згідно з додатком № 2 до договору оренди від 28.04.2009 року земельна ділянка надана в оренду з відповідними будівельними матеріалами (а.с.12).

Постановою господарського суду Волинської області від 16.03.2012 року ТзОВ «Ковельський ЖБК» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Позивач ОСОБА_6 25.08.2016 року звернулась до відповідача з листом про розірвання договору оренди землі за взаємною згодою сторін, однак листом ліквідатора ТзОВ «Ковельський ЖБК» від 01.09.2016 року у такому розірванні було відмовлено. Листом, зокрема, повідомлено, що комітет кредиторів ТзОВ «Ковельський ЖБК» прийняв рішення не розривати договір оренди земельної ділянки.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Із матеріалів справи та пояснень представника відповідача вбачається, що з моменту укладення договору оренди (03.04.2006 р.) факту існування заборгованості не встановлено, рішення судів про стягнення такої заборгованості не приймалися.

Довідка про відомості ДРФОПП щодо сум виплачених доходів та утриманих податків не може слугувати належним і достатнім доказом існування невиконаних грошових зобов`язань відповідача перед ОСОБА_6 за спірним договором, оскільки умови даного договору не передбачають способу здійснення платежу орендної плати саме у безготівковій формі.

Аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Згідно з правовою позицією, висловленою у справі №6-1449цс17 від 11.10.2017 року, де Верховний Суд України зазначив, що при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстави, передбаченої пунктом «д» статті 141 ЗК України, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України, відповідно до якої необхідна наявність істотного порушення стороною договору.

У правовому висновку у справі №6-977цс16 від 28.09.2016 року Верховний суд зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст.ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Згідно із п.«д» ч.1 ст.141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної несплати орендної плати як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки .

Щодо тверджень скаржника про порушення судом положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» при вирішенні позовних вимог в частині зобов`язання повернення будівельних матеріалів, які знаходились на земельній ділянці та були вказані в акті від 28.04.2009 року, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на час визнання відповідача банкрутом) мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Частиною 4 статті 23 Закону визначено, що вимоги за зобов`язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Відтак, як визначено в ч. 4 ст. 10 Закону саме суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, має вирішувати усі майнові спори.

Аналогічної думки притримується суд касаційної інстанції у правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2018 року по справ №910/10829/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, у зв`язку з визнанням відповідача банкрутом, усі дії щодо його майна повинні вчинятися в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки це майно включається до складу ліквідаційної маси.

Крім того, за змістом норми ч. 2 ст. 651 ЦК України істотність порушення стороною договору пов`язується із завданням шкоди.

Позивач не посилалася, а у справі відсутні докази заподіяння їй шкоди несвоєчасною виплатою орендної плати.

Також порядок вирішення спірних питань передбачено умовами договору оренди і позивач не була позбавлена можливості у визначений законом спосіб шляхом пред`явлення вимог про стягнення орендної плати захистити свої права у випадку їх порушення. Проте, жодних позовів нею до відповідача протягом 2006 - 2018 років не подано.

Приймаючи до уваги зазначені положення діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що невиконання відповідачем зобов`язань та істотне порушення умов договору і завдання шкоди не доведено позивачем, а тому не може стати підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Разом з тим, після відкриття ліквідаційної процедури відповідач в силу закону позбавлений можливості поза процедурою банкрутства виконати вимогу про повернення майна.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Покликання позивача в апеляційній скарзі на порушення судом процесуальних норм при розгляді даної справи судом апеляційної інстанції не беруться до уваги, оскільки з огляду на вимоги ч.3 ст. 376 ЦПК України такі порушення є обов`язковою підставою для скасування рішення та ухвалення нового судового рішення, зокрема якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. Проте, даний спір не відноситься до категорії справ, визначених ч.4 ст. 274 ЦПК України, як такі, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 травня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді