ПОСТАНОВА

Іменем України

06 травня 2019 року м. Кропивницький

справа F 398/2365/17

провадження F 22-ц/4809/621/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий - Дьомич Л.М. (суддя - доповідач),

судді F Єгорова С.М.; Карпенко О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1;

відповідач: ОСОБА_2;

відповідач: ОСОБА_3;

відповідач: ОСОБА_4;

відповідач: ОСОБА_5;

відповідач: ОСОБА_6;

відповідач: ОСОБА_7;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ВАТ завод «Агромаш», КП «Житлогосп», ФОП «ОСОБА_7І.», виконавчий комітет Олександрійської міської ради, Олександрійська міська ради.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 січня 2019 року (головуючий суддя Орловський В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ВАТ завод «Агромаш» про відшкодування шкоди.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 січня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні його заяви про забезпечення позову.

Згідно з поданою апеляційною скаргою позивач просить скасувати ухвалу від 16 січня 2019 року та повернути заяву про забезпечення доказів для розгляду до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області. В обґрунтування поданої скарги ОСОБА_1 зазначив, що чинним процесуальним законодавством, зокрема ст. 149 ЦПК України, не заборонено забезпечення позову шляхом встановлення доказів в ході судової бухгалтерської експертизи, оцінку якій надає суд. Суд помилково вважає, що дані про перерахування коштів між КП «Житлогосп» та ФОП ОСОБА_7 скаржник може отримати самостійно. Додатковими підставами для скасування оскаржуваної ухвали ОСОБА_1І називає: 1) ухвала винесена з порушенням строку, встановленого ст. 153 ЦПК України; 2) про розгляд заяви не були належним чином повідомлені відповідачі та третя особа, що порушило їх права на участь у судовому засіданні та надання своїх аргументів.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 04 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 січня 2019 року залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Згідно з ухвалою апеляційного суду від 20 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

10 квітня 2019 року апеляційним судом закінчено підготовчі дії у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1, справу призначено до розгляду у судовому засіданні; 24 квітня 2019 року строк розгляду справи продовжено на п'ятнадцять днів.

Відзивів на апеляційну скаргу у встановлений строк відповідачами до суду не подано.

Учасники справи в засідання апеляційного суду не зFявились, у встановленому законом порядку повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується зворотніми повідомленнями про вручення судових повісток (а.с. 126-136). Позивач, ОСОБА_1, повідомлявся про слухання справи за двома вказаними ним адресами: вул. Захисників України, 4, м. Олександрія Кіровоградської області та а/с 65 Головпоштамп, м. Олександрія Кіровоградської області (а.с.110). Факт отримання судових повісток за даними адресами підтверджується зворотніми повідомленнями (а.с.126-127). Відповідач, ОСОБА_7 відмовився від одержання судової повістки, про що зазначено на поштовому конверті (а.с.129). ОСОБА_4 та ОСОБА_6, як вказано в повідомленні «відсутній за місцем проживання» Відповідно до ч. 4 п. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши заяву позивача, перевіривши винесену за результатами її розгляду ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступного.

В обґрунтування поданої до суду заяви про забезпечення позову способом призначення судово-бухгалтерської експертизи, позивач зазначає, що для зFясування обставин, які мають значення у справі необхідні спеціальні знання у сфері бухгалтерського обліку, а саме встановлення факту того, що майно, відчужене відповідачами у справі є саме тим майном, яке зазначене у договорі міни від 08 квітня 2010 року та зберігаючій розписці від 02 вересня 2011 року. Необхідність вжиття такого засобу забезпечення позову заявник пояснює тим, що відповідачі відмовляються від участі у розгляді справи, а документи, які потрібні для вирішення позову по суті є бухгалтерськими документами Олександрійської міської ради та КП «Житлогосп».

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, місцевий суд виходив з того, що заявлений спосіб забезпечення позову не відповідає ст. 150 ЦПК України і суперечить меті інституту забезпечення позову, яка визначена у ст. 149 ЦПК України.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предFявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обовFязку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобовFязання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Як вже зазначалось, заходом забезпечення позову позивачем обрано вжиття заходів забезпечення доказів шляхом призначення у справі судово-бухгалтерської експертизи.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд виходить в першу чергу з цілей та завдань цивільного судочинства.

Так, ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов'язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

При цьому, принцип диспозитивності цивільного судочинства полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Також слід врахувати, що значення вжиття судом заходів забезпечення позову полягає в тому, що таким чином захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зFясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже оцінюючи спосіб захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права.

Враховуючи наведене та виходячи з предмета предFявленого позову (стягнення матеріальної шкоди), колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що обраний позивачем захід забезпечення позову не відповідає меті забезпечення позову. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається. Натомість, призначення у справі судової експертизи не забезпечує ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. В свою чергу, невжиття обраного позивачем способу забезпечення позову жодним чином не впливає на можливість виконання судового рішення у випадку задоволення позовних вимог.

Отже, постановляючи ухвалу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для її задоволення.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити також, що забезпечення доказів F це процесуальна дія суду, яка за своєю правовою природою є відмінною від забезпечення позову, оскільки вчиняється судом за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 16 січня 2019 року, позивачем було реалізоване зазначене процесуальне право шляхом подання до суду заяв про забезпечення доказів.

Поряд з цим, заяву, за результатами розгляду якої винесено оскаржувану ухвалу, позивач розцінює та підтримує саме як заяву про вжиття заходів забезпечення позову, хоча вона і містить посилання на норми, якими врегульовано забезпечення доказів у справі.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що заява про забезпечення позову не відповідає вимогам ст. 153 ЦПК України щодо строку її розгляду, також не враховуються судом, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, заява щодо забезпечення позову засобом призначення судово-бухгалтерської експертизи подана ОСОБА_1 до суду 16 січня 2019 року та цього ж дня розглянута судом першої інстанції в засіданні суду.

В силу вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Тож доводи апеляційної скарги про порушення прав інших учасників справи через неповідомлення їх про розгляд заяви судом також не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено оскаржувану ухвалу з додержанням вимог закону.

З огляду на встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в межах доводів та вимог апеляційної скарги підстав для скасування ухвали від 16 січня 2019 року не встановлено.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 січня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 15 травня 2019 року

Головуючий суддя: Л.М. Дьомич

Судді: С.М. Єгорова

ОСОБА_8