Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 569/1405/16-ц

провадження № 61-29765св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року у складі судді Тимощука О. Я. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Хилевича С. П., Григоренко М. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 20 лютого 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК»

(далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику у кредит 23 000, 00 дол. США. Відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав, станом на 27 січня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 39 795, 97 дол. США.

На забезпечення виконання кредитного договору між банком та ОСОБА_2 20 лютого 2007 року укладено договір поруки.

Банк надіслав позичальнику та поручителю вимогу про погашення боргу, проте вона залишена без задоволення.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідачі заперечували проти задоволення позову, вважали розмір заборгованості недоведеним, договір поруки припиненим з дати укладення додаткової угоди з позичальником.

Стислий виклад позиції позивача за зустріним позовом

ОСОБА_2 у вересні 2016 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим, який обґрунтовувався фактичним припиненням договору поруки у зв`язку зі збільшенням обсягу його відповідальності після укладення додаткової угоди між позичальником та банком до кредитного договору в 2011 році та припиненням поруки за закінченням терміну.

Стислий виклад заперечень відповідачів за зустрічним позовом

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заперечував проти задоволення зустрічного позову, просив застосувати правила про позовну давність. Зазначав, що між сторонами договору поруки погоджено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості до закінчення строку кредитування, а тому порука відповідно до правил частини четвертої статті 559 ЦК України не припинилася.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 36 299, 00 дол. США (у тому числі комісію у розмірі 1 190,54 дол. США) та пеню - 86 896, 05 грн, здійснено розподіл судових витрат. В іншій частині позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, визнано договір поруки припиненим з 09 листопада 2011 року.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що вимоги, пред`явлені до позичальника, є обґрунтованими та підтверджені доказами, наявними у матеріалах справи. У частині вирішення позовних вимог, пред`явлених банком до поручителя, суд першої інстанції зробив висновок, що договір поруки припинив свою дію з дати укладення додаткової угоди до кредитного договору, а саме з 09 листопада 2011 року, якою збільшено відсоткову ставку та термін виконання зобов`язання, що призвело до збільшення обсягу відповідальності, однак додаткового договору до договору поруки сторони не укладали. Суд першої інстанції не встановив підстав для застосування позовної давності до зустрічного позову.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Рівненького міського суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що порушене право кредитора підлягає відновленню стягненням заборгованості з позичальника за розрахунком, який здійснено відповідно до умов договору, тому приймається судом. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування про безпідставність заявлених вимог, які надавались відповідачем у запереченнях на заявлений позов, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні, і апеляційний суд повністю погодився із цією оцінкою та прийнятим рішенням у цивільній справі.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у липні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2017 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що судами не враховано, що покладення на нього обов`язку зі здійснення сплати комісії на користь банку суперечить вимогам статті 19 Конституції України, статті 526 ЦК України, частині першій статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також умовам кредитного договору. ОСОБА_1 вважає, що за розрахунком заборгованості, наданим банком до суду, неможливо встановити фактичну суму неповернутої позичальником частини кредитних коштів. На переконання заявника, суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання заявника про призначення у справі судово-економічної експертизи з метою визначення відповідності розрахунку заборгованості умовам кредитного договору, а апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів у справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_1 Банк зазначає про правомірність нарахування комісії, клопотання про призначення судової експертизи вважає спрямованим на затягування розгляду справи.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладено договір № ROHPGA00000128, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 23 000, 00 дол. США зі сплатою відсотків у розмірі 0, 92 % на місяць на суму залишку заборгованості та щомісячної комісії 0, 2 % від суми виданого кредиту. Пунктом 4.1 кредитного договору сторони погодили нарахування пені при порушенні позичальником зобов`язань в розмірі 0, 15 % від суми простроченого платежу.

09 листопада 2011 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору, якою внесли зміни до умов договору, змінили графік погашення кредиту, збільшили відсоткову ставку до 1, 09 % на місяць та встановили щомісячний платіж в розмірі 451, 22 дол. США. Кінцевий термін повернення кредиту визначили 16 лютого 2027 року.

З розрахунку заборгованості судом встановлено, що станом на 27 січня 2016 року заборгованість за договором склала 39 795, 97 дол. США, з яких: 28 910, 51 дол. США - заборгованість за кредитом, 6 197, 95 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1 190, 54 дол. США - заборгованість за комісією та 3 496, 97 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оцінка обґрунтованості судових рішень в частині вирішення клопотання про призначення судово-економічної експертизи

Оцінюючи доводи касаційної скарги заявника про те, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано відхилив його клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи, а апеляційний суд - про витребування доказів, Верховний Суд врахував таке.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною третьою статті 60 ЦПК України 2004 року доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За правилами статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом (стаття 66 ЦПК України 2004 року).

За правилами частини першої статті 143, частини першої статті 144 ЦПК України 2004 року для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Експертиза призначається ухвалою суду, де зазначаються: підстави та строк для проведення експертизи; з яких питань потрібні висновки експертів, ім`я експерта або найменування експертної установи, експертам якої доручається проведення експертизи; об`єкти, які мають бути досліджені; перелік матеріалів, що передаються для дослідження, а також попередження про відповідальність експерта за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Заявляючи клопотання про призначення судово-економічної експертизи, представник заявника не надав до суду письмового клопотання із наведенням обґрунтування необхідності призначення у справі судової експертизи, переліку питань експерту та найменування експертної установи, якій просить доручити проведення експертизи.

Відповідно до частин першої та другої статті 133 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. До клопотання про забезпечення доказів додається документ про сплату судового збору. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів.

Згідно з частиною першою статті 134 ЦПК України 2004 року у заяві про забезпечення доказів повинні бути зазначені: докази, які необхідно забезпечити; обставини, що можуть бути підтверджені цими доказами; обставини, які свідчать про те, що подання потрібних доказів може стати неможливим або ускладненим, а також справа, для якої потрібні ці докази або з якою метою потрібно їх забезпечити.

Враховуючи, що заявник не надав суду обґрунтованого письмового клопотання про призначення судової експертизи, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні такого клопотання є правильними.

Щодо правових підстав для нарахування та стягнення комісії за кредитним договором

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»

(з подальшими змінами) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону України від 13 січня 2006 року № 3161-IV, чинній на момент укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Згідно із Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено новим абзацом: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною».

Верховний Суд констатує, що у банку припинилося право на отримання усіх платежів, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, незалежно від часу укладення кредитного договору, що відповідає імперативному припису частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у наведеній редакції.

Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.

Враховуючи імперативне врегулювання законодавством про захист прав споживачів умов щодо нарахування комісії з обслуговування кредитного договору, пункт кредитного договору 7.1 щодо сплати комісії за управління кредитом не підлягає застосуванню, а отже відсутні правові підстави для задоволення вимоги позову банку в частині стягнення комісії.

Суди першої та апеляційної інстанцій наведених правил не врахували та зробили необґрунтовані висновки пор наявність правових підстав для стягнення комісії за кредитним договором.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів у частині вирішення позовних вимог про стягнення комісії за кредитним договором, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному та касаційному порядку в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 не оскаржувалося, а тому Верховним Судом не переглядалося.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Вирішення питання про поновлення виконання (дії) оскаржуваних судових рішень

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року зупинено виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року та ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2017 року.

Зважаючи на наведене, виконання оскаржуваних судових рішень у незміненій та нескасованій частині підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2017 року у частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення комісії за кредитним договором скасувати з ухваленням у цій частині нового рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення комісії у розмірі 1 190,54 дол. США залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, процентами та пенею залишити без змін.

Поновити виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, процентами та пенею.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко