У х в а л а

Іменем України

08 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 607/3927/18

провадження № 61-17584ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року за скаргою ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Корнатої Руслани Олександрівни, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення, дії та бездіяльність старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (далі - Тернопільський РВ ДВС Головного ТУЮ у Тернопільській області) Корнатої Р. О., заінтересована особа - ОСОБА_2 , в якій просив суд визнати дії державного виконавця Тернопільського РВ ДВС Головного ТУЮ у Тернопільській області Корнатої Р. О. щодо винесення постанови від 21 лютого 2018 року про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, протиправними та зобов`язати вчинити певні дії.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що оскаржувана постанова є незаконною та прийнятою без дотримання принципу повного та всебічного дослідження обставин справи, оскільки старший державний виконавець Тернопільського РВ ДВС Головного ТУЮ у Тернопільській області Корната Р. О. всупереч статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України стосовно боржника ОСОБА_1 , хоча насправді скаржником є ОСОБА_1 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року залишено без змін.

У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, й прийняти нове рішення, яким передати справу на новий розгляд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Із оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.

Відповідно до статті 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу порушено їхні права чи свободи.

Положеннями частини другої, третьої статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, щозаочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2014 року, з урахуванням ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2014 року про внесення виправлень, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% від встановленого прожиткового мінімуму, на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 18 грудня 2013 року та до досягнення ним повноліття.

У провадженні Тернопільського РВ ДВС Головного ТУЮ у Тернопільській області на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист, що виданий Дзержинським районним судом м. Харкова у цивільній справі № 607/3927/18, за яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Постановою державного виконавця Тернопільського РВ ДВС Головного ТУЮ у Тернопільській області від 24 вересня 2014 року відкрито виконавче провадження.

21 лютого 2018 року державним виконавцем Тернопільського РВ ДВС Головного ТУЮ у Тернопільській області з огляду на неналежне виконання судового рішення та відмови добровільно сплатити аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , внаслідок чого за ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 46 781 грн 38 коп., винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Згідно зі статтею 18 ЦПК України, якими передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Порядок виконання рішень судів та проведення перевірок законності виконавчого провадження визначений Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, а також «Інструкцією з організації примусового виконання рішень», що затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Відповідно до положень пункту 1 розділу XII «Інструкції з організації примусового виконання рішень» перевірити законність виконавчого провадження мають право зокрема начальник відділу державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі.

Пунктом 7 розділу XII «Інструкції з організації примусового виконання рішень» про результати перевірки законності виконавчого провадження виноситься постанова.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців.

Згідно з частиною другою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виданий судом виконавчий лист є документом, на підставі якого державна виконавча служба здійснює примусове виконання. У статті 11 зазначеного Закону визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У зв`язку із цим на нього покладається обов`язок здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 , оскільки скаржником не надано доказів на спростування наявної у нього заборгованості зі сплати аліментів.

Крім того, судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що ОСОБА_1 було відомо про зобов`язання зі сплати аліментів, хоча питання про розстрочення або відстрочення сплати заборгованості по аліментам боржник не ініціював.

Також правильним є висновок судів попередніх інстанцій, що державним виконавцем вжито всіх передбачених законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішень, та постанова про встановлення щодо ОСОБА_1 тимчасового обмеження, винесена із дотриманням вимог передбачених пункту 7 розділу XII «Інструкції з організації примусового виконання рішень» та у відповідності до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи ОСОБА_1 щодо допущених порушень при винесенні постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України не заслуговують на увагу, так як ідентифікація боржника державним виконавцем здійснюється не тільки за прізвищем, ім`ям та по-батькові, але й за реєстраційним номером облікової картки платника податків.

Згідно з абзацом 3 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Корнатої Руслани Олександрівни, заінтересована особа - ОСОБА_2 , за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопти