Дата документу 22.10.2019 Справа № 319/26/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 319/26/19 Головуючий у 1 інстанції: Мальований В.О.
№ 22-ц/807/2836/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Онищенко Е.А.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" на заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 06 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення збереженої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, третя особа Державна казначейська служба України,

ВСТАНОВИВ

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ "Українська залізниця" про стягнення збереженої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, третя особа Державна казначейська служба України.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він працював з 2009 року у виробничому підрозділі «Трудівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця». 31 березня 2016 року уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді рядового та приймав участь в антитерористичній операції. Під час перебування на військовій службі, дружина позивача отримала лист від виробничого підрозділу "Трудівський кар`єр" від 29 червня 2016 року про припинення трудового договору з 04 квітня 2016 року на підставі наказу від 29 червня 2016 року. При цьому виробничий підрозділ посилався на те, що ч.3 ст.119 КЗпП України не поширюється на позивача, так як він прийнятий на військову службу за контрактом за відсутності кризової ситуації, що погрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної мобілізації. Рішенням суду від 18 грудня 2018 року скасований наказ №36/ОС від 29 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади сторожа гірничо-дробильного-сортувального цеху з 04 квітня 2016 року у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом на підставі ст.36 ч.3 КЗпП України, та стягнуто на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року в сумі 15 575,04 грн. Наказом від 02 січня 2019 року позивача поновлено на роботі. Суд розглянув справу з винесенням рішення, де він вказував період вимушеного прогулу з 04 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року включно (місяць звернення до суду), проте повний період вимушеного прогулу в зв`язку з тривалим судовим процесом склав з 04 квітня 2016 року по 01 січня 2019 року. Відповідач відмовляється виплатити йому середню заробіток та заробітну плату, яку повинен був за ним зберегти, посилаючись на попереднє рішення суду та скорочення посади сторожа одразу після його звільнення.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, стягнути заробітну плату та середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 85 051,26 грн.

Заочним рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 06 травня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2016 року по 03 квітня 2017 року включно в сумі 11 575 гривень 26 копійок.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 збережений середній заробіток за період з 04 квітня 2017 року по 31 грудня 2018 року включно в сумі 47 058 гривень 30 копійок.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 3000 гривень.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 580 гривень 56 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено,що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року, строком на три роки.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період.

Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Наказом начальника виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» № 36/ОС від 29 червня 2016 року ОСОБА_1 було звільнено з посади сторожа гірночо-дробильно сортувального цеху 04 квітня 2016 року на підставі ч.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом та виплату компенсації за невикористану відпустку в кількості 5 днів.

Не погоджують з вказаним наказом про звільнення з роботи, ОСОБА_1 подав до суду позов до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року № 319/1460/16-ц було задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 , визнано незаконним та скасовано наказ №36/ОС від 29 червня 2016 року начальника виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про звільнення позивача з посади сторожа гірничо-дробильно-сортувального цеху 04 квітня 2016 року у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП України, поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа гірничо-дробильно-сортувального цеху виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 04 квітня 2016 року.

Зазначеним судовим рішенням було стягнуто з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року включно в сумі 15 575,04 грн.

Наказом начальника виробничого підрозділу "Трудівський кар`єр" філії "Центр управління промисловістю" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" №01/ОС від 02 січня 2019 року, ОСОБА_1 було поновлено на роботі з 04 квітня 2016 року, та наказано виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року в розмірі 15 575,04 грн. ( а.с.11).

Наказом начальника виробничого підрозділу "Трудівський кар`єр" філії "Центр управління промисловістю" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" №09 від 02 січня 2019 року, ОСОБА_1 було увільнено від своїх обов`язків сторожа гірничо-дробильно-сортувального цеху виробничого підрозділу "Трудівський кар`єр" філії "Центр управління промисловістю" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з 02 січня 2019 року на період проходження військової служби за контрактом зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку. ( а.с.12).

Виплатити позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2016 року по 03 квітня 2017 року, тобто за повний рік, як встановив суд першої інстанції, відповідач відмовляється.

При вирішенні спору, суд першої інстанції керувався роз`ясненнями, наданими у п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992року «Про практику розгляду судами трудових спорів» , за якими у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п. 2 ч. ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім передбачених абз.1,2 Порядку) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. В абз. 4 вказаного Порядку зазначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня зарплата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

При вирішенні питання про розмір грошового стягнення, суд першої інстанції навів у оскаржуваному судовому рішенні розрахунок, який не спростований відповідачем.

Так, згідно довідки виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця» у лютому 2016 року ОСОБА_1 відпрацьовано 22 дні, нараховано заробітної плати 2573,31 грн., до виплати 1996,03 грн. У березні 2016 року ОСОБА_1 відпрацьовано 22 дні, нараховано заробітної плати 3537,99 грн. , до виплати 2762,95 грн.

Відповідно середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , визначена шляхом ділення заробітної плати за лютий та березень 2016 року (4758,98 грн.) на відпрацьовані за цей період робочі дні (44 дні) становить 108,18 грн.

За період з 01 листопада 2016 року по 03 квітня 2017 року було 107 робочих днів.

Відповідно середня заробітна плата, що підлягає виплаті позивачу, за цей період становить 11 575,26 грн. ( 108,18*107=11575,26).

Тобто позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача збереженого середнього заробітку за період з 04 квітня 2016 року по 31 грудня 2018 року включно в сумі 74 319,66 грн., суд першої інстанції врахував положення законів, Які регулюють спірні відносини сторін.

Так, згідно ст.ст. 1, 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Так, відповідно до ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідної до цих законів.

Частина 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент укладання контракту) передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Як зазначив суд першої інстанції, на даний час частина 3 вказаної статті має наступну редакцію:"За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Частиною 2 ст. 19 вказаного закону встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", та ст. 1 Закону України "Про оборону України», з моменту оголошення мобілізації настає особливий період, під час якого набирають чинності особливості проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

У разі прийняття громадянина на військову службу за контрактом (незалежно від строку, на який його укладено) до Збройних Сил України під час дії особливого періоду, відповідно до вимог чинного законодавства України, за ним зберігається місце роботи, посада та середній заробіток на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

Питання щодо наявності особливого періоду в державі поза часом проведення мобілізації було предметом судового розгляду. Вищий адміністративний суд України у постанові від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14) виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Ураховуючи вищезазначене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", з 17.03.2014 і по теперішній час, незважаючи на те, що у 2016 році рішення про проведення мобілізації не оголошувалося, воєнний стан не вводився, Збройні Сили України функціонують в умовах особливого періоду.

Відтак суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу за контрактом з причин існування кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України і на момент звернення до суду з вказаним позовом контракт діяв, оскільки укладений до закінчення особливого періоду, який продовжує діяти в Україні або до оголошення демобілізації, яка на даний час не оголошена.

Таким чином, ОСОБА_1 користується гарантіями, передбаченими статтею 119 КЗпП України "Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків", відповідно до яких за позивачем на час проходження військової служби за контрактом зберігається місце роботи, посада і середній заробіток.

Тож правильним є висновок суду першої інстанції, що відповідач зобов`язаний був нараховувати позивачеві виплати у розмірі середнього заробітку як працівнику, прийнятому на військову службу за контрактом, з 04 квітня 2016 року до дня фактичного звільнення за контрактом.

Як при розгляді справи в суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі, відповідач посилався на те, що грошове забезпечення має здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

При цьому, як зазначав відповідач у апеляційній скарзі, ст. 119 КЗпП не передбачено обов`язку роботодавця здійснювати виплати такого середнього заробітку.

В цій частині заперечень відповідача, судом першої інстанції було правильно визначено, що з 01 січня 2016 року Законом від 24.12.2015р № 911 "Про внесення змін до законодавчих актів України», правову норму, на яку посилався відповідача - ст. 119 КЗпП було викладено в новій редакції, зокрема, відбулась зміна фінансування середнього заробітку, який зберігати, а отже нараховувати і виплачувати мають роботодавці, тобто було видалено норму, яка передбачала компенсацію середнього заробітку мобілізованим працівникам із Державного бюджету України.

Відтак посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач не повинен сплачувати заробітну плату є безпідставним, та таким, що не ґрунтується на законі.

Також апелянт зазначає, що відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року, позивача ОСОБА_1 було поновлено на роботі з 04 квітня 2016 року та стягнуто з відповідача ПАТ "Українська залізниця" середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року включно в сумі 15 575,04 грн.

Апелянт посилається, на те, що первісні судові рішення про відмову позивачеві у позові набрали законної сили та були скасовані лише у серпні 2018 року, а тому вважає, що у нього в цей період не було обов`язку нараховувати та виплачувати позивачеві середній заробіток.

Таке твердження не ґрунтується на конституційних принципах забезпечення захисту трудових прав та охоронюваних законом інтересів.

Відновлення положення, яке існувало до порушення права і припинення дій, які порушують право, є гарантованими способами забезпечення трудових прав працівників. При цьому порушене право має бути відновлене з часу його порушення.

Судом першої інстанції також надана належна оцінка доводам відповідача в цій частині та ухвалене відповідне закону рішення, підстав для скасування якого судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.

Заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 06 травня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко