Справа № 439/262/17 Головуючий у 1 інстанції: Бородійчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/2715/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 16 липня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Бородійчук О.І., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

28.02.2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 та просив стягнути в його користь 46 165 грн. 92 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивував тим, що рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2012 року задоволено його позов до відповідача про стягнення боргу за договором про надання консультаційних послуг в сумі 55 930 грн.

На виконання договору, 24 березня 2016 року відповідачем сплачено позивачу 55 930 грн. 00 коп. Зазначена обставина визнається позивачем та підтверджена рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 січня 2017 року.

Таким чином, у зв`язку з простроченням виконання рішення протягом 2012 -2016 р.р. у позивача виникло право на стягнення інфляційних втрат, які в сумі становлять 46 165 грн. 92 коп.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 16 липня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 46 165 грн. 92 коп. інфляційних витрат.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Рішення суд оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до постановлення помилкового рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що стороною відповідача подано заперечення проти позову, в яких заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності. Доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності позивач до суду не надав, позивач не вказував про переривання строку позовної давності чи про його зупинення.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновок, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Разом з тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Оскільки право на звернення до суду за вимогами про стягнення інфляційних втрат виникло у позивача відразу після прийняття рішення Бродівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2012 року у цивільній справі № 2-187/2012, а позивач звернувся в суд по спливу трьох річного строку позовної давності, тому вважає, що в позові слід відмовити.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також впливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухваленням нового рішення, яким в позові слід відмовити.

Просить скасувати рішення Бродівського районного суду Львівської області від 16 липня 2019 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та постановлено законне рішення по справі. З цих підстав просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Бродівського районного суду Львівської області від 16 липня 2019 року без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 46 165 грн. 92 коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглядаючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Позовні вимоги є доведеними та підставними, а відтак підлягають до задоволення.

З правильністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції колегія суддів погоджується лише частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2012 року задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь 55 930 грн. 00 коп. заборгованості за договором про надання консультаційних послуг від 05 березня 2010 року № 0503/1, що було еквівалентно 7000 дол. США у гривнях по курсу НБУ станом на дату подання ОСОБА_3 відповідного позову.

Вказане рішення набрало законної сили, було звернуте до виконання і виконане 24 березня 2016 року.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат, позивач свої вимоги мотивував тим, що у зв`язку з простроченням виконання рішення протягом 2012-2016 р.р. у позивача виникло право на стягнення інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України, які в сумі становлять 46 165 грн. 92 коп.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт, інше позадоговірне зобов`язання). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Враховуючи, що рішення Бродівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2012 року, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 було стягнуто суму заборгованості за договором про надання консультаційних послуг виконано лише 24 березня 2016 року, тобто відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до відповідача можливо застосувати заходи відповідальності, передбачені статтею 625 ЦК України у вигляді стягнення інфляційних втрат.

Разом з цим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно визначено суму інфляційних втрат з огляду на таке.

Так, позивач зазначив, що за період з 14 грудня 2013 року по 24 березня 2016 року відповідач зобов`язаний сплатити інфляційні втрати в розмірі 46 165 грн. 92 коп.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції стороною відповідача подано заперечення проти позову, в якому заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересую.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки позивач з позовом в суд звернувся 28 лютого 2017 року то прострочення виконання зобов`язання в межах строку позовної давності виникло з 28 лютого 2014 року, а позивачем таку розраховано з 14 грудня 2013 року .

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув і заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності залишив поза увагою.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу і на порядок проведення таких розрахунків.

Так, за змістом ст. 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

Згідно з Рекомендаціями щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 362-97р, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 01 по 15 число відповідного місяця, інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця - інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця.

Оскільки грошові кошти повернуті позивачу 24 березня 2016 року, то при розрахунку інфляційних втрат враховуються індекси інфляції за період з березня 2014 року по 24 березня 2016 року.

Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за відповідний період.

Отже, сукупний індекс інфляції за період з березня 2014 року по 24 березня 2016 року становить 180, 1 % .

Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу.

Таким чином, інфляційні втрати відповідно до суми боргу в розмірі 55 930 грн. 00 коп. за період з березня 2014 року по 24 березня 2016 року складають 44 799 грн. 00 коп. ( 55 930 грн. 00 коп. х 180, 1 % - 55 930 грн. 00 коп.).

За таких обставин суд першої інстанції неправильно визначив суму інфляційних втрат.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону в частині застосування до даних правовідносин вимог ст. 625 ЦПК України. В той же час, судом першої інстанції безпідставно не вирішено питання щодо застосування наслідків спливу позовної давності до частини позовних вимог, а відтак і неправильно проведено розрахунок інфляційних втрат.

Проте підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає, зважаючи на те, що судом правильно встановлені обставини справи і вірно застосовано норми матеріального права. Проте, оскільки безпідставно не застосовано наслідки спливу позовної давності до частини позовних вимог і, відповідно, невірно проведений розрахунок інфляційних втрат, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати за період з березня 2014 року по 24 березня 2016 року в сумі 44 799 грн. 00 коп. ( сорок чотири тисячі сімсот дев`яносто дев`ять грн. 00 коп.).

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням приписів ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позову до суду першої інстанції в сумі 2 314 грн. 98 коп. та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 931 грн. 58 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України(у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки висновки суду першої інстанції лише частково відповідають обставинам справи, а також судом першої інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду - зміні в частині розміру стягуваних сум та судових витрат.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 30 жовтня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 16 липня 2019 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) інфляційні втрати за період з березня 2014 року по 24 березня 2016 року в сумі 44 799 грн. 00 коп. (сорок чотири тисячі сімсот дев`яносто дев`ять грн. 00 коп.)

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) судовий збір за подання позову до суду першої інстанції у сумі 2 314 грн. 98 коп. (дві тисячі триста чотирнадцять грн. 98 коп.).»

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 ) 931 грн. 58 коп. (дев`ятсот тридцять одну грн. 58 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.