Справа №481/1833/18
Провадження №22-ц/812/1046/19 Головуючий суду першої інстанції - Вжещ С.І.
Категорія 20 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участі представника позивача - ОСОБА_7.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2019 року, ухвалене о 12 год.36 хв. під головуванням судді Вжещ С.І. в приміщенні суду в м.Новий Буг Миколаївської області, повний текст якого складено 24 квітня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала наступним.

05 серпня 2014 року між нею та ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_4 , було досягнуто домовленість про укладання в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 .

У зв`язку з цим вона того ж дня передала ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 25 000 грн., які були нею отримані з депозитного рахунку у Акціонерному товаристві «Ощадбанк».

Позивач зазначала, що ними також було обумовлено, що під час укладання договору купівлі-продажу вищезазначеного майна, інтереси ОСОБА_5 буде представляти її невістка ОСОБА_3 . Через свою правову необізнаність позивач вважала достатнім усне погодження ОСОБА_3 виступати її представником.

В 2015 році родина її сина ОСОБА_6 переїхала проживати у вказаний будинок.

Позивач вважала себе власником будинку, оскільки нею було сплачено його вартість.

Однак у 2018 році їй стало відомо про те, що покупцем спірного будинку у договорі зазначено її невістку ОСОБА_3 .

Посилаючись на зазначені обставини, у відповідності до вимог ст.232 ЦК України, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку від 20 січня 2015 року, оскільки він, на її думку, був вчинений у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що заявлений позивачем позов є недоведеним, оскільки нею не було надано суду доказів, щоб доводили наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, виходячи з вимог ст.232 ЦК України.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. У поданій апеляційній скарзі позивач наполягала вже на тому, що договір є недійсним, оскільки є удаваним на підставі ст.235 ЦК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 367 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з ст.239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до вимог частин 1,3 статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Згідно з п.6 ч.1 ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків.

У відповідності до вимог статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснює, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.06.1999 р. була власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.52).

25 лютого 2014 року було укладено шлюб між сином позивача ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_3 (а.с.7, 8).

05 травня 2014 року ОСОБА_1 відкрила у АТ «Державний ощадний банк України» депозитний рахунок на суму 55 000 грн., який було закрито 05 серпня 2014 року з виплатою всієї суми з відсотками (а.с.10).

У день закриття рахунку відповідач ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності від 24.02.2014 р., склав розписку про отримання від ОСОБА_1 , як покупця, 25 000 грн. в рахунок оплати вартості житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.9, 48).

У цей же день ОСОБА_4 була знята з реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1 у зв`язку з вибуттям у м. Кривий Ріг, де була зареєстрована у буд АДРЕСА_2 , де проживає відповідач ОСОБА_2 (а.с.51, 129-132).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, про що ОСОБА_2 , на ім`я якого була видана довіреність на продаж спірного будинку, було відомо, виходячи з інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, де він зазначений як заявник щодо отримання витягу з вказаного реєстру для отримання допомоги на поховання (а.с.137-138).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_2 , знаючи про факт смерті ОСОБА_4 , уклав від її імені з покупцем ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.46-47).

Чоловік відповідача ОСОБА_3 надав свою згоду на купівлю будинку у власність за спільні кошти подружжя та підписання дружиною договору (а.с.83).

Довіреності від ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 щодо здійснення представництва її інтересів на придбання будинку матеріали справи не містять.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 є правильним.

З досліджених матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не видавала на ім`я ОСОБА_3 довіреності для придбання вищезазначеного житлового будинку, а тому її твердження про зловмисну домовленість між особами, які уклали спірний договір, є безпідставними.

Інших підстав для визнання спірного договору недійсним, ніж передбачених у ст.232 ЦК України, позивач не заявляла.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи межі заявлених позовних вимог, наявні у матеріалах справи докази та обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що оспорюваний договір не може бути визнаний недійсним з підстав, вказаних ОСОБА_1 у її позовній заяві.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

І.В. Лівінський

Повний текст постанови складено 10 липня 2019 року.