Справа № 138/2974/15-ц
Провадження № 22-ц/801/1170/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вітковський С. В.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 рокуСправа № 138/2974/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Шемети Т. М., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Богацької О. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 138/2974/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2016 року, ухвалене у складі судді Вітковського С. В. у залі суду,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що 22 серпня 2012 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у борг від нього 33 300 грн, які зобов?язався повернути до 22 вересня 2012 року.

Відповідно до п. 7 договору за прострочення сплати суми позики сторони погодили стягнення пені в розмірі 0,5 %.

Посилаючись на те, що своїх зобов`язань за договором позики ОСОБА_2 не виконав та позику не повернув, позивач просив стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 , для якої цей договір відповідно до частини 4 статті 65 СК України також створив обов?язки по сплаті суми позики, 206 654 грн, з яких: 33 300 грн сума боргу, 143 523 грн пеня за прострочення виконання зобов?язання та 29 831 грн 3% річних.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 66 403, 74 грн, з яких: 33 300 грн сума боргу за договором позики; 33 000 грн пеня; 3 103, 74 грн. 3 % річних від простроченої заборгованості.

Вирішено питання про судові витрати.

У позові до ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача суми заборгованості за договором, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в цій частині, оскільки відповідач своєчасно позику не повернув, а відтак є підстави для стягнення з нього суми позики, пені за прострочення виконання зобов?язання та 3 % річних.

При цьому з урахуванням того, що розмір пені значно перевищує розмір збитків, суд вважав за необхідне зменшити її розмір до 33 000 гривень.

Розглядаючи спір в частині вимог до ОСОБА_3 , місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано доказів про те, що відповідачі у справі є подружжям, договір позики укладався в інтересах сім`ї, а відтак дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

У травні 2018 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, посилаючись на те, що він не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 лютого 2019 року заяву представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У квітні 2019 року адвокат Піпко А. М. в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддям Вінницького апеляційного суду від 02 травня 2019 року справу передано для розгляду колегії суддів: головуючий суддя Зайцев А. Ю., судді: Шемета Т. М., Панасюк О. С.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 травня 2019 року поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження заочного рішення Могилів Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2016 року та відкрито апеляційне провадження у справі.

Розпорядженням керівника апарату Вінницького апеляційного суду від 08 травня 2019 року призначено повторний автоматизований розподіл зазначеної справи в частині заміни судді ОСОБА_6 , у зв?язку з призначенням його відповідно до Указу Президента України від 07 травня 2019 року на посаду судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 08 травня 2019 року справу передано для розгляду колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Шемета Т. М., Панасюк О. С.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 травня 2019 року указану цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Медвецьким С. К.

Ухвалою цього ж суду від 27 травня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

З урахуванням конкретних обставин справи, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 червня 2019 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 червня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 та розгляд справи призначено в режимі відеоконференції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

До апеляційної скарги на заочне рішення суду адвокат Піпко А. М. в інтересах ОСОБА_2 відповідно до положень частини 2 статті 354 ЦПК України включив заперечення на ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 лютого 2019 року про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, оскільки така ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Вважає, що у зазначеній ухвалі суд не надав належної оцінки доводам заяви про те, що ОСОБА_2 з поважних причин не з`являвся у судові засідання та не повідомляв про причини неявки, оскільки не був належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, так як працював за межами України. При цьому зазначає, що заходи, які вживав суд для повідомлення відповідача не є достатніми та не свідчать про його належне повідомлення, адже судові повістки поверталися на адресу суду з поміткою відділення поштового зв`язку про причини невручення: «за зазначеною адресою не проживає», а виклик в суд через оголошення у пресі був здійснений лише щодо іншого відповідача ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції у заочному рішення зробив висновок, який ґрунтується на припущеннях, а саме про те, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, оскільки у судовому засіданні позивач присутнім не був, а матеріали справи не містять про це письмової заяви.

Крім того, у порушення вимог частини 1 статті 225 ЦПК України 2004 року суд не постановив ухвали про заочний розгляд справи.

Зважаючи на викладені порушення норм процесуального права, відповідач був позбавлений можливості користуватися правами та виконувати обов`язки, передбачені статтею 27 ЦПК України 2004 року, у тому числі подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Не погоджуючись із заочним рішенням зазначає, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки з моменту виникнення заборгованості минуло більше трьох років, тому просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності, передбачені частиною 4 статті 267 ЦК України та відмовити в задоволенні позовних вимог з цих підстав. Про застосування таких наслідків відповідач заявляв також і при поданні заяви про перегляд заочного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу впродовж встановленого апеляційним судом строку не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

22 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у борг 33 300 грн, які зобов?язався повернути до 22 вересня 2012 року (а. с. 185).

Відповідно до п. 7 договору за прострочення сплати суми позики сторони погодили стягнення пені в розмірі 0,5 %.

Позичальник належним чином зобов`язання не виконав та позику не повернув, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка складається з: 33 300 грн сума боргу, 143 523 грн пеня за прострочення виконання зобов?язання та 29 831 грн 3% річних (а. с. 5-7).

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, апеляційний суд керується нормами ЦПК України у наведеній вище редакції.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Між сторонами виник спір щодо повернення коштів, отриманих у позику та відповідальності позичальника за неналежне виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Виходячи із суті спору та встановлених обставин справи, суд першої інстанції вірно встановив, що між сторонами виник спір щодо повернення коштів; відповідач своєчасно позику не повернув, а відтак є підстави для стягнення з нього суми позики, пені за прострочення виконання зобов?язання та 3 % річних.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на таке.

ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції) передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224).

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України 2004 року ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу 5 частини п`ятої статті 74 ЦПК України 2004 року лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи наявні поштові конверти, адресовані цим судом відповідачеві, які були повернуті на адресу суду з поміткою відділення поштового зв`язку про причини невручення «адресат за даною адресою не проживає».

Разом з тим, виклик в суд через оголошення у газеті «Урядовий кур`єр» 09 січня 2016 року був здійснений лише щодо іншого відповідача ОСОБА_3

Жодного виклику у судове засідання через оголошення у пресі відповідача ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги статті 74 чинної на той час редакції ЦПК України, порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань, у тому числі подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Постановляючи ухвалу від 14 лютого 2019 року, місцевий суд на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про залишення заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду без задоволення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частинами четвертою та п`ятою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав. При цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17.

За приписами частини 1 статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Частиною 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві від 30 травня 2018 року про перегляд заочного рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2016 року заявник

указував, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також, що він не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не зміг реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення, а тому просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

Суд першої інстанції в ухвалі від 14 лютого 2019 року встановив, що відповідач належним чином повідомлявся про день, час і місце розгляду справи, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 повторно вказав на те, що не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду справи, а тому не зміг реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення, заявивши про застосування наслідків спливу позовної давності.

Отже суд вважає, що рішеннями суду першої інстанції у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

З матеріалів справи слідує, що право на звернення до суду у позивача виникло 23 вересня 2012 року, із позовною заявою про стягнення боргу він звернувся лише 30 жовтня 2015 року, тобто з пропуском встановленого законом строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що є підставою для відмови в позові відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, чого місцевим судом перевірено не було та не враховано як при ухваленні заочного рішення, так і при залишенні без задоволення заяви про його перегляд.

Посилання позивача на те, що строк позовної давності перервався, оскільки він звертався до Києво-Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Пред`явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Згідно з частиною першою статті 122 ЦПК України суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Так, позовна заява подається до районних, районних у містах, міських та міськрайонних судів з дотриманням правил підсудності, визначених статтями 108 114 ЦПК України. Позовна заява оформлюється з додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, за її подання сплачується судовий збір.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постановах від 02 грудня 2015 року № 6-895цс15 та від 24 травня 2017 року у справі № 6-1763цс16.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки при вирішенні справи суд допустився порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, встановлених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, стягненню з позивача на користь ОСОБА_2 підлягає сума судового збору в розмірі 1 827 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2016 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 827 грн судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Головуючий /підпис/ С. К. Медвецький

Судді: /підпис/ Т. М. Шемета

/підпис/ О. С. Панасюк

Згідно із оригіналом:

Головуючий С. К. Медвецький