Провадження № 22-ц/4808/1253/19
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Турів О.М.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційними скаргами представника АТ КБ «ПриватБанк» та представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 липня 2019 року під головуванням судді Шамотайла О.В. у м. Івано-Франківську

в с т а н о в и в:

АТ КБ «Приватбанк» (колись ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 99 267,82 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору № б/н від 08.02.2013 укладеного між банком та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 7 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не виконує свої забов`язання за даним договором, а саме не надає своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, що відображається у розрахунку заборгованості за договором.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 липня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 08.02.2013 в розмірі 7 000 грн непогашеної частини тіла отриманого кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 112,82 грн.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за відсотками та неустойкою, вважає, що воно в цій частині є необгрунтованим та незаконним, прийнятим без повного, всебічного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Апелянт вважає, що банк надав відповідачу кредит, який не був повернутий, тому суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості по тілу кредиту та нарахованими відсотками. Вважає, що судом порушено вимоги ст. 1046 та 1048 ЦК України.

Основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, тому ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, враховуючи що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині заборгованості по тілу кредиту, відсоткам та неустойкою та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. В іншій частині рішення залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 також на рішення суду першої інстанції подав апеляційну скаргу у якій заначає, що воно ухвалене помилково з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявням в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необгрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

Апелянт зазначає, що додана до позову копія анкети-заяви позичальника, на якій стоїть невідомий підпис, не є кредитним договором та не підтверджує факт отримання ОСОБА_1 кредиту в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Наданий позивачем розрахунок заборгованості є недостовірним так як жодних коштів з картки ОСОБА_1 не знімав та не здійснював її поповнення.

Тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Також вважає, що позивачем пропущено трьох річний строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Оскільки як вважає, позивач анкета-заява підписана в 08.02.2013, а з позовом про стягнення боргу до суду позивач звернувся лише у 2018 році.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором та ухвалити нове рішення в цій частині, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з наступних підстав.

Згідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 08.02.2013 відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 5) і отримав кредитну картку «Універсальна». Згодом відповідачу 12.12.2013 переоформлено дану картку на іншу кредитну картку «Універсальна Gold 55 днів» відповідно до тарифів якої отримав кредит у розмірі 7 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В ст. 530 ЦК України вказано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується, що банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит.

Як вбачається з розрахунку заборгованості (т.1 а.с.3-4) відповідач порушував графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачував та внаслідок чого виникла заборгованість.

Позивач визначив розмір заборгованості, виходячи з вказаного вище розрахунку, який станом на 11.09.2017 року року становить 99 267,82 грн та складається з: 7 489,81 грн заборгованості по тілу кредиту; 83 174,78 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3 400 грн пені та комісіїї; 500 грн штраф (фіксована частина); 4 703,23 грн штраф (процентна складова).

Позивач з посиланням на положення ч. 1 ст. 634 ЦК України зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) прийшла до висновку, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 08.02.2013 року процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача відсотків за кредитом, штрафів у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 4 703,23 грн (процентної складової) та у стягненні пені і комісії через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. Оскільки відповідачем фактично отримано кредитні кошти у розмірі 7 000 грн, тому дані кредитні кошти правомірно стягнуто судом з відповідача на користь банку і з таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.

Оскільки укладений між сторонами кредитний договір від 08.02.2013 у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд першої інстнації дійшов обгрунтованого висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Посилання представника банку в апеляційній скарзі та неправильність висновків суду в цій частині спростовуються вищенаведеними доводами та доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Доводи представника апелянта про те, що ним така анкета-заява не підписувалася і вним не отримувалося кредитних карт і коштів, спростовуються наявними у справі доказами, зокрема отриманням ним у банку кількох кредтних карт та наявністю у справі копій даних з його паспортів, що стверджує правомірність укладеного між сторонами кредитного договору.

Також доводи апелянта про недостовірність розрахунку заборгованості та те, що ОСОБА_1 не користувався коштами банку та не поповнювавав рахунків, не заслуговують на увагу, оскільки з наданого банком розрахунку (т.1 а.с. 3-4) вбачається, що ним проводились фінансові операції щодо поповнення та зняття коштів з карткових рахунків.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційних скаргах, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представників АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк