П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» про визнання договору поруки недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року позивач звернулась до суду з вимогами про визнання договору поруки недійсним, обґрунтовуючи їх наступним:

09.06.2008 року між відкритим акціонерним товариством «Акціонерно-комерційний банк «Капітал», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Акціонерно-комерційний банк «Капітал», та товариством з обмеженою відповідальністю «Донецька автомобільна група» було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 41/2008, яким позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 2 150 000,00 доларів США терміном з 11.06.2008 до 07.06.2013 року.

07.06.2016 року на особисту електрону пошту позивача надійшов договір поруки від 03.02.2014 р, за яким вона брала на себе зобов`язання солідарного з позичальником виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором. Вказаний договір позивач вважала спробою невстановлених осіб вчинити шахрайські дії, відтак належну увагу на вказану обставину не звернула. Лише згодом вона дізналася, що посилаючись на вказаний договір банк висунув вимогу про стягнення з неї заборгованості за кредитом.

Позивач стверджує, що договір не підписувала та наміру на його підписання не мала, оскільки на той час не була учасником статутного капіталу ТОВ «Донецька автомобільна група». При цьому підпис на договорі поруки не належить позивачу, незважаючи на зазначення її в договорі в якості його сторони та підписанта. З наведених підстав просила суд визнати його недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати. Обґрунтував скаргу тим, що висновки суду та зазначені в рішенні підстави для задоволення позову є помилковими, не ґрунтуються на нормах діючого законодавства. Вказує, що встановлення судом факту ухилення від проведення призначеної експертизи є необґрунтованим та безпідставним, адже судова почеркознавча експертиза не проводилась через об`єктивну неможливості надання до суду відповідачем оригіналу договору поруки. Суд не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Крім того, посилання суду на те, що договір поруки був укладений після того, як кредитний договір припинив свою дію, є хибним та не відповідає фактичним обставинам справи. Крім того судом не надано належної оцінки умовам та пунктам кредитного договору, до якого неодноразово вносились зміни. На підставі наведеного просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухилився від надання оригіналу оскаржуваного договору поруки, чим унеможливив проведення двічі призначеної судом почеркознавчої експертизи. Таким чином на підставі положень ст. 109 ЦПК України суд прийшов до висновку, що посилання позивача щодо того, що підпис в договорі поруки від 03.02.2014 року було здійснено не нею, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, відтак наявні підстави для визнання договору поруки від 03.02.2014 року недійсним. Знаведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її законною та обґрунтованою.

Обґрунтовуючи незаконність рішення суду, апелянт посилався на те, що позивачем не надано жодних доказів того, що підпис на договорі поруки здійснений не нею. Зазначав, що висновки суду з приводу ухилення відповідача від надання експертній установі оригіналу договору є помилковими та не об`єктивними. В той же час такі твердження апелянта не відповідають дійсним обставинам справи та наявним у ній матеріалам.

Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Одним з видів доказів відповідно до ст. 76 ЦПК України є висновки експертів.

У відповідності до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Положеннями ст. 13 ЦПК України встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом виключно у передбачених законом випадках.

Позивач, стверджуючи про належність підпису на оскаржуваному договорі не їй, клопотав перед судом про проведення відповідної почеркознавчої експертизи та вжив усіх необхідних заходів, спрямованих на захист свої прав та інтересів. В ході розгляду справи судом двічі призначалась по справі відповідна судова експертиза, а саме 26.10.2017 року та майже через рік - 08.10.2018 року. Обидва рази вказана експертиза не була проведена у зв`язку з ненаданням банком до експертної установи оригіналу договору поруки від 03.02.2014 року. За таких умов суд першої інстанції цілком слушно прийшов до висновку про те, що банк ухилився від проведення експертизи, відтак обґрунтовано на підставі вимог ст. 109 ЦПК України визнав факт, для з`ясування якого позивач клопотав про проведення почеркознавчої експертизи, доведеним.

Доводи апелянта щодо наявності об`єктивних причин, які завадили йому надати оскаржуваний договір поруки до експертної установи, не було підтверджено жодним доказом, які б засвідчували відповідність таких його тверджень. Вказаний обов`язок доведення своєї позиції відповідачем належним чином виконано не було, відтак такі посилання залишилися голослівними і не можуть бути прийняті судом.

Не відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи і посилання апелянта на те, що позивач визнавала факт підписання нею оскаржуваного договору поруки. Вказані твердження були предметом відповідної оцінки суду першої інстанції, в результаті чого він дійшов до висновку про їх необґрунтованість. Зокрема суд зазначив, що посилання відповідача на та, що у межах розгляду справи №233/4037/16-ц позивачем було подано зустрічну позовну заяву від 27.06.2017 р. про визнання договору поруки припиненим, у якій вона визнала дійсність договору поруки від 03.02.2014 р., укладеного між позивачем та відповідачем, та відповідно не заперечувала факт його підписання нею, не можуть обумовлювати наявності підстав для відмови у задоволенні даного позову. Подаючи зустрічну позовну заяву в межах розгляду справи про стягнення боргу за кредитним договором з поручителя ОСОБА_1 жодним чином не визнавала, що оскаржуваний в рамках цієї справи договір поруки нею підписувався. При цьому суд оцінив факт подачі згаданого зустрічного позову як додаткову спробу захисту своїх прав та інтересів, однак аж ніяк не визнання ОСОБА_1 дійсності договору поруки. Обставини ж щодо строків дії кредитного договору, строків заявлення вимог до позичальника, неучасті у статутному капіталі позичальника, про які вказувала ОСОБА_1 у зустрічному позові у справі №233/4037/16-ц, заявлялися позивачем і під час розгляду даної справи як на додаткові підстави для задоволення позову щодо фізичної неможливості підписати даний договір.

З наведеними висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи посилання апелянта на визнання позивачем дійсності оскаржуваного договору такими, що не підтверджені відповідними належними та допустимими доказами, внаслідок чого вони не можуть бути прийняті судом, тим паче що позивач наполягає на зворотному, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, та були втановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, належним чином застосованими при вирішенні справи, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення при апеляційному перегляді справи колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько