ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 159/4659/16-ц

провадження № 61-16963св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», подану його представником Онищенком Олександром Анатолійовичем, на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2017 року, ухвалене у складі судді Бондара В. М., та рішення апеляційного суду Волинської області від 22 травня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову зазначило, що 14 жовтня 2011 року ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_2 укладено угоду № 370353 та підписано додатки № 1 і № 2 до неї, які є невід`ємними частинами цієї угоди.

Вказана угода укладена в рамках створеної товариством в Україні системи надання послуг з придбання автомобілів «Авто Так». Система продажу полягає у створенні групи покупців, які бажають придбати товар високої вартості (наприклад, автомобіль) і які стають учасниками системи. Система встановлює відповідні механізми, які забезпечують придбання кожним учасником автомобіля шляхом сплати його вартості та вартості наданих послуг невеликими щомісячними внесками протягом декількох років.

При виконанні умов угод, укладених з учасниками в рамках системи «Авто Так», товариство надає учасникам послуги, спрямовані на придбання ними автомобіля на основі системи «Авто Так». Ці послуги полягають у формуванні груп учасників, організації і проведенні в групах асигнаційних актів, а також інших послуг, передбачених угодою, які гарантують придбання автомобіля кожним учасником системи «Авто Так».

23 жовтня 2012 року ОСОБА_2 отримав автомобіль «ЗАЗ ТР55У0», кузов № НОМЕР_1 , 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_2 , у свою чергу, зобов`язався сплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків (стаття 5 угоди № 370353).

Позивач вказував на те, що ОСОБА_2 порушував умови угоди щодо сплати періодичних щомісячних внесків, а з травня 2015 року взагалі припинив сплачувати відповідні внески, внаслідок чого у ОСОБА_2 утворилась заборгованість у сумі 107 138,77 грн.

Згодом товариству стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

18 травня 2013 року товариство відповідно до статті 1281 ЦК України до Ковельської державної нотаріальної контори направило вимогу як кредитор спадкодавця.

Посилаючись на викладене, а також на те, що єдиним спадкоємцем після ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , товариство просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 107 138,77 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2017 року ТОВ «Авто Просто» у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 , однак спадщину не оформив, а тому положення щодо відповідальності в межах вартості отриманого у спадщину майна застосовуватись не може, оскільки відповідач права власності на спадкове майно не набув.

Крім того, суд першої інстанції також вказував на те, що товариство пропустило встановлений законом строк звернення до суду, оскільки позивачу стало відомо про смерть боржника 18 травня 2013 року, а з даним позовом товариство звернулось у грудні 2016 року, тобто поза межами позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 22 травня 2017 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові з інших правових підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України, є правом, а не обов`язком спадкоємця і відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора спадкодавця.

Крім того, апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_1 , у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом і у березні 2017 року отримала таке свідоцтво.

Встановивши, що товариство з вимогою до спадкоємців боржника через державну нотаріальну контору звернулося у травні 2013 року, з позовом безпосередньо до ОСОБА_1 про стягнення боргу - 9 грудня 2016 року, а внесення відповідних платежів за угодою припинено з травня 2015 року, апеляційний суд дійшов висновку про неврахування факта звернення позивача до нотаріуса для відрахування строку звернення кредитора з вимогою до спадкоємців боржника і виходив з пропуску позивачем річного строку звернення до спадкоємців, обрахованого від дати невнесення чергового періодичного платежу за укладеною угодою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2017 року ТОВ «Авто Просто» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просило рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2017 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 22 травня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення. Зокрема, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що на час відкриття спадщини відповідач проживав із спадкодавцем на АДРЕСА_1 , тому вважається таким, що прийняв спадщину. У зв`язку з цим до відповідача перейшли усі права та обов`язки ОСОБА_2 , в тому числі щодо сплати боргу. Також заявник вказує на помилковість висновку суду про відмову у позові з підстав пропуску позовної давності, оскільки товариство в межах шести місяців звернулось до відповідної нотаріальної контори з вимогою до спадкоємців боржника.

Крім того, заявник вважає помилковим висновок апеляційного суду щодо непред`явлення протягом одного року вимоги до спадкоємців боржника, оскільки кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. 18 травня 2013 року товариство звернулося до нотаріальної контори з вимогою, в якій просило врахувати боргові зобов`язання ОСОБА_2 , тобто товариство звернулось в межах строку, передбаченого законодавством, через нотаріальну контору до спадкоємців боржника.

Враховуючи викладене, товариство просило судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Позиція інших учасників справи

У серпні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Вказував на законність і обґрунтованість судового рішення апеляційної інстанції, тому просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вказана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14 жовтня 2011 року ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_2 укладено угоду № 370353 та підписано додатки № 1 і № 2 до неї, які є невід`ємними частинами цієї угоди. Вказана угода укладена з метою придбання ОСОБА_2 автомобіля «ЗАЗ ТР55У0» вартістю 71 680 грн.

23 жовтня 2012 року ОСОБА_2 отримав автомобіль «ЗАЗ ТР55У0», кузов № НОМЕР_1 , 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Також судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, у зв`язку з чим товариство 18 травня 2013 року направило до Ковельської державної нотаріальної контори вимогу до спадкоємців ОСОБА_2 .

Спадкоємцем за заповітом після ОСОБА_2 є відповідач у справі - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційним судом встановлено, що 30 березня 2015 року ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_1 , звернулась із заявою до Ковельської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом 11 листопада 2009 року, на спадкове майно, яке залишилось після ОСОБА_2

17 березня 2017 року державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори Ковельського міського нотаріального округу Короніз Н. С. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із земельної ділянки розміром 0,0523 га в межах згідно з планом, розташованої в м. Ковель у садівничому масиві «Білий налив», передану для ведення садівництва. Вказана земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на землю; вартість спадщини 434,19 грн.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і заперечення на неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є спадкоємцем, який прийняв спадщину після ОСОБА_2 , однак свідоцтва про право на спадщину не отримав, тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Також суд першої інстанції вказував на пропуск позивачем позовної давності.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, встановив, що відповідач прийняв спадщину і отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Проте позивач пропустив строк пред`явлення вимоги до спадкоємців, встановлений статтею 1281 ЦК України, і згідно з частиною четвертою цієї статті втратив право вимоги, не врахувавши пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців через нотаріальну контору.

Проте з такими висновками судів касаційний суд погодитись не може.

Спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах (стаття 1216 ЦК України).

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Так, згідно із частиною четвертою статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_2 за заповітом.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини другої статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги (частина третя статті 1281 ЦК України).

Частиною четвертою зазначеної норми закону передбачено, що кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

За змістом наведених норм закону кредитор спадкодавця або повинен подати вимогу безпосередньо його спадкоємцям, або звернутись до нотаріуса з вимогою, яку нотаріус доводить до відома спадкоємців, що прийняли спадщину, або до виконавця заповіту.

Обґрунтовуючи позов, товариство посилалось на те, що 18 травня 2013 року до Ковельської державної нотаріальної контори направило вимогу кредитора, в якій просило врахувати боргові зобов`язання ОСОБА_2 та повідомити коло спадкоємців.

Вимогу кредитора, подану позивачем до нотаріальної контори у травні 2013 року, апеляційний суд помилково не вважав пред`явленням вимоги до спадкоємців боржника у розумінні вчинення такої дії за правилами і у межах строків, встановлених статтею 1281 ЦК України.

Визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців є преклюзивними, їх сплив має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), тому належне встановлення відповідних обставин є необхідним при вирішенні справи.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).

У пункті 59 цієї ж постанови зазначено, що визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Крім того, згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

При вирішенні питання про стягнення зі спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцем майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємця боржника.

Судами встановлено, що спадкоємцем є ОСОБА_1 ; найменування майна, набутого ним у спадщину, містить свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 17 березня 2017 року державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори.

Задоволення вимог кредитора спадкоємцем має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора спадкодавця.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції зазначеного не врахував, зосередившись виключно на тому, що позивач не отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, залишив поза увагою предмет та підстави позову, порядок і строк пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові з підстав непред`явлення вимоги спадкоємцю протягом року, апеляційний суд належної оцінки доказам, наданим позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, не надав; не врахував, що кредитор боржника або повинен подати вимогу безпосередньо спадкоємцю, або звернутись до нотаріуса з вимогою, яку нотаріус доводить до відома спадкоємця, що прийняв спадщину; не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги позивача і не спростував їх.

Отже, суди попередніх інстанцій не виконали вимог процесуального права щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, фактично усунувшись від розгляду і вирішення справи по суті.

Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені судами недоліки не має, так як не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Зокрема, з`ясуванню підлягають додержання строків пред`явлення вимоги до спадкоємців, межі його відповідальності на момент відкриття спадщини, вартість майна, одержаного у спадщину, та додержання позивачем позовної давності.

Враховуючи, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не можна вважати законними і обґрунтованими, тому відповідно до статті 411 ЦПК України такі рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», подану його представником Онищенком Олександром Анатолійовичем, задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2017 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 22 травня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О.Кузнєцов В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов