ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» червня 2019 року

м. Харків

справа № 640/4611/18-ц

провадження № 22ц/818/3333/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Колтунової А.І., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_3 , законний представник особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2019 року в складі судді Бородіної Н.М.

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Позовна заява мотивована тим, що з 22 березня 2002 року по 17 листопада 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу батьків проживає з матір`ю.

Зазначив, що до 2014 року включно він регулярно зустрічався з дочкою у вихідні дні, вони гуляли, займались малюванням, відвідували зоопарк, парки, дитячі розважальні комплекси.

Проте, з 2014 року ОСОБА_2 всіляко перешкоджає його спілкуванню з дитиною, відмовляє йому у зустрічах з дочкою, посилаючись на її зайнятість, погрожує тим, що позбавить можливості бачитись з дитиною та фізичною розправою з боку свого співмешканця у разі, якщо він приходитиме до дитини.

Вказав, що має несистематичний дохід, та на його утриманні перебувають батьки похилого віку, з якими він проживає, однак він вчасно сплачує аліменти на дитину.

Зазначив, що не перебуває на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах, не зловживає алкогольними напоями, не притягувався до кримінальної відповідальності.

Вказав, що як свідомий громадянин розуміє свій батьківський обов`язок приймати участь у вихованні дочки, та має бажання виховувати свою дитину, спілкуватися з нею. При цьому, жодних обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування з дитиною спричинить їй шкоду, не існує.

Зазначив, що створення відповідачем перешкод у спілкуванні з дочкою порушує його права як батька та суперечить інтересам дитини.

Просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у його спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 та визначити такі способи його участі у спілкуванні та вихованні дитини: систематичні побачення з дочкою у першу та третю суботу місяця з 16-00 год. до 20-00 год. та в день народження дочки, а саме 19 березня кожного року з 12-00 год. до 16-00 год.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дочки ОСОБА_3 ; встановлено порядок участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дочки ОСОБА_3 , визначивши час: перша та третя субота місяця з 16-00 год. до 20-00 год. за згодою неповнолітньої ОСОБА_3 ; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, неповнолітня ОСОБА_3 , якій на час подачі апеляційної скарги виповнилося 15 років, подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що вони з батьком проживають в одному дворі, однак останні п`ять років він не проявляє щодо неї будь-якої уваги, піклування, турботи та наміру бачитися, не спілкується та не цікавиться її життям, не вітає з ОСОБА_4 народження, у них немає спільних інтересів та вона не бажає з ним бачитись; що ОСОБА_1 припинив спілкування з нею з 2014 року з власного бажання, не відповідав на її телефонні дзвінки, не робив спроб зв`язатися з нею, не підходив до неї, якщо вони зустрічались випадково; що її мати не чинила перешкод батьку у спілкуванні з нею; що ОСОБА_1 не виконує своїх батьківських обов`язків щодо неї, не надає дозволу на виїзд за кордон, у зв`язку з чим вони з матір`ю прийняли рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав, та під час розгляду справи встановлено ухилення ОСОБА_1 від виховання дочки, а також надано висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо ОСОБА_3 ; що рішення суду про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав скасовано судом апеляційної інстанції, однак лише тому, що це є крайнім заходом, та не спростовано ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків; що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у цій справі лише тоді, коли розпочався розгляд справи про позбавлення його батьківських прав; що подання ОСОБА_2 позову про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав не свідчить про вчинення нею перешкод у реалізації позивачем своїх прав щодо спілкування з дочкою; що ОСОБА_1 до звернення з позовом не звертався до органу опіки та піклування з метою вирішення спору щодо його участі у вихованні дитини; що судом при ухваленні рішення не враховано її інтереси та заперечення проти зустрічей з батьком; що стягнення з ОСОБА_2 судового збору є необґрунтованим, оскільки нею не порушено права позивача.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виходячи з інтересів дитини необхідно зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкоди у спілкуванні з дочкою та встановити порядок участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дочки.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 22 березня 2002 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2006 року.

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Неповнолітня ОСОБА_3 мешкає з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №1711-7 від 14 листопада 2017 року.

Вказана квартира належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 16 лютого 2011 року.

ОСОБА_1 зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , разом зі своїми батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

З виписок по рахунку, наданих ОСОБА_1 , вбачається, що ним періодично перераховуються грошові суми на картку ОСОБА_2

ОСОБА_3 навчається у 9-А класі Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №29 Харківської міської ради Харківської області, що підтверджується довідкою № 195 від 16 травня 2019 року.

З характеристики ОСОБА_3 зі шкоди вбачається, що вихованням дитини займається виключно мати, батько жодного разу не відвідав батьківські збори, не поцікавився успішністю дитини, не виходив на зв`язок із класним керівником.

З пояснень ОСОБА_7 від 06 листопада 2017 року, яка є членом батьківського комітету класу, в якому навчається ОСОБА_3 , вбачається, що батько ОСОБА_8 не приймає участі у її вихованні, у шкільних заходах та батьківських зборах, розвитком дитини та її матеріальним забезпеченням займається лише її мати.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_9 від 05 листопада 2017 року, яка є хрещеною матір`ю ОСОБА_3 , з чотирирічного віку дитини батько жодного разу не з`являвся на її ОСОБА_10 народження. Зі слів матері дитини їй відомо, що батько ОСОБА_8 не приймає участі у її житті та не допомагає родині.

Згідно інформації Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка №23» №1481 від 08 листопада 2017 року ОСОБА_3 перебуває під наглядом фахівців закладу охорони здоров`я після виписки з пологового будинку та її вихованням та забезпеченням їй належного догляду займається мати ОСОБА_2

З довідки фізичної особи - підприємця ОСОБА_11 від 07 листопада 2017 року вбачається, що ОСОБА_12 перебуває на лікуванні у лікаря-ортодонта з 03 вересня 2013 року, на прийоми до якого приходить у супроводі матері ОСОБА_2 , яка здійснює оплату за них.

З характеристики з місця роботи ОСОБА_2 №455 від 03 листопада 2017 року вбачається, що вона працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Факторіал» з вересня 2011 року, розлучена та виховує дочку; за місцем роботи характеризується позитивно.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 липня 2018 року по справі №640/17922/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав позов ОСОБА_2 задоволено, позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав щодо ОСОБА_3

Постановою Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено та скасовано рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 липня 2018 року; у задоволенні позову ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відмовлено.

Під час розгляду цієї справи Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо дочки ОСОБА_3 №74 від 30 січня 2018 року. Вказаним висновком встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час не приймає участі у вихованні дитини, не спілкується з дитиною, не цікавиться станом її здоров`я та навчанням. На засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради Луценко Д. ОСОБА_13 . повідомила, що батько дитини тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, не вітає її зі святами та ОСОБА_4 народження. ОСОБА_2 вказала, що її дочка талановита художниця, і у них є можливість брати участь у майстер-класах за межами України, але батько дитини не надає згоди на виїзд дитини за кордон.

Батько дитини ОСОБА_1 на засіданні Комісії підтвердив той факт, що він тривалий час не спілкується з дитиною, оскільки йому не сподобались її висловлювання щодо занять фізкультурою тощо. ОСОБА_1 не зміг пояснити, чому він не надає дозволу на виїзд дитини за межі України для навчання.

ОСОБА_12 на засіданні Комісії опитана щодо предмету спору за відсутності батьків, підтримує позицію матері щодо позбавлення батька батьківських прав.

Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради також надано висновок №806 від 22 грудня 2018 року щодо доцільності встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні неповнолітньої дочки ОСОБА_3

Висновком встановлено, що питання доцільності встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні дочки розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради, де були присутні та надавали пояснення батьки і дитина. Неповнолітня ОСОБА_3 заперечувала проти встановлення порядку участі ОСОБА_1 у її вихованні.

Враховуючи пояснення батьків та дитини, надані документи та рекомендації Комісії Департамент служб як представник органу опіки та піклування вважає за доцільне встановити порядок участі ОСОБА_1 у вихованні ОСОБА_3 , а саме: перша, третя субота місяця з 10-00 год. до 13-00 год. за згодою неповнолітньої ОСОБА_3 (а. с. 82-83).

Актом обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 встановлено, що умови проживання є задовільними; для дитини облаштовано спальне місце, стіл, комп`ютер, отже для тимчасового перебування дитини створено належні умови.

У судовому засіданні суду першої інстанції була опитана дитина ОСОБА_12 , яка зазначила, що батько, який мешкає в сусідньому будинку, став для неї чужою людиною. Також зазначила, що вона відвідує додаткові заняття з малювання по суботам та неділям з 10-00 год. до 13-00 год. Дитина зазначила, що батьки не спілкуються та довіряє вона більше матері, заперечувала проти спілкування із батьком.

24 січня 2019 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, у прийнятті якого до спільного розгляду з первісним позовом ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 24 січня 2019 року відмовлено.

За змістом частини 1 статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Згідно частин 1 та 2 статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 надавала пояснення в присутності законного представника ОСОБА_2

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд зазначає, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

У рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року

№ 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України Суд надав тлумачення, що сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі України: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше.

Конституційний Суд України виходить з того, що неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

За змістом статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У відповідності до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою.

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 157 СК України, той з батьків, що проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Статтею 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Ухвалюючи рішення про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції не врахував, що жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 дійсно чинить будь-які перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дочкою, позивачем не надано.

Саме по собі звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо дочки не свідчить про вчинення нею перешкод батьку у спілкуванні з дитиною.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 з метою захисту своїх, як він стверджує, порушених прав ані до служби у справах дітей, ані до правоохоронних органів не звертався.

Натомість, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про те, що ОСОБА_1 тривалий час не приймає участі у вихованні дочки, не відвідує шкільні заходи та батьківські збори, не опікується здоров`ям та розвитком здібностей дитини, тобто, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.

З висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_3 вбачається, що він на засіданні Комісії підтвердив той факт, що тривалий час не спілкується з дитиною, оскільки йому не сподобались її висловлювання щодо занять фізкультурою тощо.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не довів, що ОСОБА_2 чинила перешкоди у спілкуванні з дочкою та пояснив, що дійсно тривалий час не спілкується з дочкою. Навіть, не спілкувався з дочкою після ухвалення рішення судом першої інстанції, вказуючи на неприязні відносини, які склалися між ним та відповідачем. Проте, належних доказів неприязних відносин між сторонами не надав.

Будь-яких інших доказів щодо перешкод у спілкуванні з дитиною матеріали справи не містять.

Отже, обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не спілкується з дочкою з власної ініціативи. Перешкод з боку матері дитини судом не встановлено.

Зобов`язуючи ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дочки ОСОБА_3 , суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині.

В суді апеляційної інстанції неповнолітня ОСОБА_3 категорично заперечувала проти встановленого судом порядку спілкування з батьком та зазначила про своє небажання бачитися з ним, посилаючись фактично на ті доводи та вимоги, які викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції врахував небажання ОСОБА_2 бачитися з батьком та, визначаючи спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, правильно зазначив, що таке спілкування можливо тільки за згодою самої неповнолітньої ОСОБА_3 , а доводи та вимоги апеляційної скарги в цій частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права в цій частині, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в цій частині, а стосуються переоцінки доказів.

Таким чином, рішення суду в цій частині є законним та обгрунтованим, оскільки спрямовано на забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено частково, розмір стягнутого з відповідача на його користь судового збору підлягає зменшенню з 704, 80 грн. до 352, 40 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2019 року в частині зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дочки ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Розмір стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору зменшити з 704,80 грн. до 352, 40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді А.І. Колтунова

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.