ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 598/1481/18Головуючий у 1-й інстанції Щербата Г.Р.
Провадження № 22-ц/817/489/19 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 308030000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря - Баляс Т.І.

та представника позивача адвоката Кметика В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 598/1481/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2019 року, ухваленого суддею Щербатою Г.Р., повний текст рішення складено 06 березня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням ,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратив право на користування житловим будинком, що знаходиться в с. Гніздичне Збаразького району Тернопільської області.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач вказувала, що відповідач приходився її зятем, а тому був зареєстрований у вказаному житловому будинку, проте на протязі більше року, з 17 березня 2017 року у житловому будинку не проживає, виселятися не бажає, у зв`язку із чим перешкоджає їй, як власнику, у користуванні житлом, що належить їй на праві приватної власності, зокрема у праві на отримання пільг, передбачених законодавством України.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2019 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга в якій позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги .

У доводах апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вказує що рішення ухвалено без врахування усіх обставин справи.

Зокрема апелянт вказує,що судом першої інстанції не взято до уваги того факту, що відповідач не проживає у будинку позивача протягом тривалого часу. Зазначає, що під час проживання поведінка відповідача була негативною, оскільки він не сплачував за комунальні послуги, вчиняв конфлікти.

Окрім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновків про відсутність доказів не проживання відповідача у будинку позивача понад один рік без поважних причин, оскільки вони не відповідають обставинам справи.

У судове засідання не з`явився відповідач ОСОБА_2 , однак про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином, через оголошення про виклик до суду на офіційному веб порталі судової влади України.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кметик В.С. підтримав подану апеляційну скаргу просив її задовольнити, посилаючись на мотиви викладені в ній .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін , які з`явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі наступного.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та її представником не доведені ті обставини, що відповідач не є членом сімї власника ОСОБА_1 та втратив право на користування житловим будинком , що знаходиться в с. Гніздичне Збаразького району Тернопільської області, оскільки без поважних причин понад один рік не проживає у вказаному житлі та інше не встановлено домовленістю між нею і власником житла за законом.

Однак, погодитися з такими висновками суду не можна з наступних мотивів.

Згідно з ч.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (стаття 4 ЦПК України).

Відповідно до статті 55 Конституції України та положень статей 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності, підставою для визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщення, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого приміщення.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу ст.79 цього кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в порядку ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно реєстраційного посвідчення про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Збаразької державної нотаріальної контори 25.11.2005 року за реєстром №2208, що зареєстрований у Збаразькому районному бюро технічної інвентаризації 02.12.2005 року за №330 (а.с.16).

В суді першої інстанції позивачка свої вимоги мотивувала тим, що відповідач приходиться їй зятем, а тому був зареєстрований у вказаному житловому будинку, однак на протязі з 17 березня 2017 року у житловому будинку не проживає, так як з дочкою припинив перебувати у шлюбних відносинах, забрав свої речі і переїхав на інше місце проживання і на даний час перебуває у фактичних шлюбних відносинах з другою жінкою, зніматися з реєстрації не бажає та перешкоджає їй, як власнику, у користуванні житлом, що належить їй на праві приватної власності, зокрема у праві на отримання пільг, передбачених законодавством України.

В матеріалах справи є письмові поясненнями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підтвердили вказані доводи позивачки ОСОБА_1 (а.с.13,20).

Гдіздецька сільська рада Збаразького району надала суду першої інстанції довідку, з якої вбачається, що ОСОБА_2 не проживає по АДРЕСА_1 з березня 2017 року.

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції не з`являється, не повідомляє про причини не явки і доказів про спростування вказаних обставин або наявність поважних причин непроживання у спірному житловому приміщенні понад один рік не подає.

Судова колегія прийшла до висновку, що не може залишатись в силі й оскаржуване рішення суду першої інстанції, оскільки вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст 76- 81,89 ЦПК України не встановив в повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим позивачкою доказам у їх сукупності, та дійшов передчасного висновку про про відмову у задоволенні позовних вимог .

Посилання в рішенні на те,що позивачкою не представлено доказів того, що її дочка ОСОБА_5 перебуває у розірваному шлюбі з ОСОБА_2 не може слугувати правовою підставою у даних правовідносинах. Крім цього представником позивача надано копію рішення цього ж Збаразького районного суду від 29 жовтня 2018 року, яким шлюбні відносини між відповідачем та дочкою позивачки розірвано. Він також пояснив, що позивачка ОСОБА_1 проживає в житловому будинку сама, а дочка із сином переїхали проживати в м. Тернопіль.

Судова колегія прийшла до висновку, що оскільки відповідач ОСОБА_2 не користується житловим приміщенням з березня 2017 року, забрав свої речі проживає в неустановленому місці і перебуває у фактичних шлюбних відносинах з другою жінкою, а тому втратив право користування житловим приміщення.

Аналогічні висновки з подібними обставинами містяться у постанова Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі за №454/2025/15-ц ; від 08 травня 2019 року у справі №601/1114/18.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 2212 грн. судового збору понесеного в суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2019 року -скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНПП НОМЕР_1 ) особою, що втратила право на користування жилим приміщенням в житловому будинку в АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,ІНПП НОМЕР_2 ).

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2212 грн. судового збору понесеного в суді першої та апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 19 червня 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Хома М.В.