Постанова

Іменем України

04 липня 2019 року

м. Київ

справа № 759/17150/16-ц

провадження № 61-30447св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Київська місцева прокуратура № 8, Святошинське управління поліції Головного управління поліції у м. Києві,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Головне управління поліції в м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Святошинського районного суду міста Києва, у складі судді Войтенко Ю. В., від 19 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепа О. В., Іванченко М. М., від 19 вересня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Київської місцевої прокуратури № 8, Святошинського управління поліції Головного управління поліції у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Головне управління поліції в м. Києві, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів досудового слідства і прокуратури.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 10 серпня 2012 року відносно нього була порушена кримінальна справа, одночасно був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Порушення кримінальної справи здійснювалося за нормами КПК України 1960 року. 20 вересня 2012 року досудове слідство було зупинено у зв`язку із не встановленням особи, що скоїла злочин. Проте позивача про це не повідомляли, а підписка про невиїзд скасована не була. Розслідування кримінальної справи було відновлено 30 травня 2014 року через численні скарги позивача щодо недотримання розумних строків слідства. В цей же день внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) на виконання вимог КПК України 2012 року. У листопаді 2014 році позивачу було пред`явлене повідомлення про підозру. У лютому 2016 року обвинувальний акт був переданий на розгляд до Святошинського районного суду міста Києва. 16 березня 2016 року була винесена ухвала суду про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

За результатами розгляду кримінальної справи по обвинуваченню позивача у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 15, частиною другою статті 185 КК України, 12 травня 2016 року судом було ухвалено виправдувальний вирок, який 01 серпня 2016 року вступив в законну силу. За таких обставин позивач набув право на відшкодування шкоди в порядку статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-вр від 01 грудня 1994 року та Положення про застосування вказаного закону, затвердженого спільним Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04 березня 1996 року.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просив позов задовольнити, визнати протиправними дії та бездіяльність Святошинського управління поліції Головного управління поліції у м. Києві та Київської місцевої прокуратури № 8 під час досудового розслідування кримінальної справи № 08-25295, кримінального провадження № 0000094. Стягнути на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України у якості відшкодування завданої моральної шкоди суму у розмірі 451 200, 00 грн, що є кратним трьом мінімальним розмірам заробітної плати за кожний повний місяць перебування під слідством та судом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 . 147 200, 00 грн на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довів порушення своїх прав, оскільки застосування підписки про невиїзд впродовж тривалого часу обмежило право позивача на вільне пересування та зміну місця проживання, гарантоване статтею 33 Конституції України. Враховуючи, що в період дії постанови слідчого від 20 вересня 2012 року про зупинення кримінального провадження, запобіжний захід не було скасовано, щодо позивача продовжували діяти заборони, які обмежували його права, суд дійшов висновку про необхідність зарахувати вказаний період до загального періоду обмеження прав ОСОБА_1 у кримінальному провадженні. Враховуючи мінімальний розмір заробітної плати на день ухвалення судового рішення, яким згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» становить 3 200, 00 грн, термін перебування відповідача під слідством, обмеження його прав на вільне пересування, суд дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 147 200, 00 грн.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 8 відхилено, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що враховуючи правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом 46 місяців, суд дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 147 200, 00 грн (3 200 грн х 46 міс.), що жодним чином не призводить до збагачення позивача, а є лише частковим відновленням попереднього стану, пов`язаним з тривалим кримінальним провадженням, та компенсацією моральних страждань.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У жовтні 2017 року Державна казначейська служба України подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами при вирішенні спору не встановлено наявність моральної шкоди, у чому саме вона полягає, а також обґрунтування саме такого розміру моральної шкоди, а тому судові рішення суперечать вимогам чинного законодавства. Суди попередніх інстанцій не врахували вимоги пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600, 00 грн.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 759/17150/16-ц розподілено судді-доповідачеві.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У поданих запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , посилається на те, що доводи касаційної скарги не спростовують правильності застосування норм матеріального та процесуального права судом першої та апеляційної інстанції при прийнятті судових рішень щодо часткового задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди. Судами правильно встановлено обставини справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до постанови про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження від 10 серпня 2012 року слідчим слідчого відділу Святошинського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 15, частиною другою статті 185 КК України, присвоєно справі реєстраційний номер 08-25295 (а. с. 5).

В матеріалах справи наявна довідка № 8-07112014/80210, згідно з якою Святошинським районним управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві 17 вересня 2012 року до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 15, частиною другою статті 185 КК України (а. с. 130).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, раніше обраного слідчим в межах кримінального провадження № 000094 (а. с. 6).

Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 12 травня 2017 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 15, частиною другою статті 185 КК України, та виправдано його за цим обвинуваченням з підстав недоведення того, що вчинено злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_1 (а. с. 7). Вказаний вирок було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 серпня 2016 року (а. с. 14).

Судами також було встановлено, що тривалий час позивач перебував під слідством і судом у зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності, з моменту застосування запобіжного заходу та до його скасування права позивача були обмежені, а він неодноразово намагався використати наявні процесуальні можливості для скасування запобіжного заходу, що підтверджується матеріалами справи.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Таким чином, позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для відшкодування шкоди в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Визначаючи розмір моральної шкоди, суди виходили із засад розумності, виваженості та справедливості, врахували тривалість незаконного перебування під слідством та судом, що мало для позивача негативні наслідки.

Районним судом, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно застосовано положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначено розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 3 200, 00 грн за 46 місяців перебування під слідством і судом у зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження № 61-22539св18), від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц (провадження № 61-34358св18), від 20 березня 2019 року у справі № 727/9472/16-ц (провадження № 61-19св17).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Із урахуванням викладено, суд касаційної інстанції, враховуючи встановлені у справі обставин, погоджується з висновками судів попередніх інстанції про те, що позивачеві належить до відшкодування завдана йому моральна шкода у розмірі 147 200, 00 грн, розмір якої визначено, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи, помноженого на кількість місяців перебування позивача під слідством та судом.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про задоволення позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 430 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 травня 2017 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович