Справа № 464/7319/17
пр.№ 2/464/25/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.06.2019 Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Чорна С.З.

при секретарі судових засідань Бусько Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в інтересах якого діє ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , за участю третьої особи Органу опіки і піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про вселення, усунення перешкод у користуванні житлом, виселення, визначення ідеальних часток,-

за участю:

представника позивача Гірник В.М.

позивача ОСОБА_1

в с т а н о в и в :

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, який в подальшому уточнили, в якому просять усунути їм перекоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом їх вселення у дану квартиру та передачі ключів ОСОБА_1 від вказаної квартири; зобов`язати ОСОБА_4 не чинити їм перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 з неповнолітнім членом сім`ї ОСОБА_7 , з квартири АДРЕСА_1 із зняттям зазначених осіб з реєстраційного обліку у цьому помешканні; визначити ідеальні частки в квартирі АДРЕСА_1 , визначивши по ј ідеальній частці кожному із співвласників - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; припинити право спільної сумісної власності зазначених осіб на це житло та стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 березня 1990 року. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 07.12.1992 цей шлюб було розірвано та оформлено відповідачем ОСОБА_4 в органах РАЦСУ 04.02.1993 року. Позивач ОСОБА_3 є сином позивача ОСОБА_1 від першого шлюбу, а позивач ОСОБА_9 є дочкою сторін: мати ОСОБА_1 та батько ОСОБА_4 , яка 12.11.2014 змінила своє прізвище на « ОСОБА_10 ». Відповідач ОСОБА_4 з 1986 року перебував на черзі для отримання житла за місцем праці на Львівському підприємстві промислового залізничного транспорту. За спільним рішенням адміністрації та профкому Львівського ППЗТ, оформленого протоколом №13 від 29.11.1991 відповідачу ОСОБА_4 , як черговику за №7 загальної черги з 1986 вирішено надати на сім`ю з 4-х осіб трикімнатну квартиру загальною площею 70,72 кв.м., житловою площею 41,46 кв.м по АДРЕСА_2 із зняттям з черги. 06.02.1992 на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за №535 від 27.12.1991 видано ордер на вселення у зазначене жиле приміщення за №002890 в якому зазначено про склад сім`ї: ОСОБА_4 основний, Падура М.П.- дружина, ОСОБА_3 син дружини, ОСОБА_11 дочка. Позивачі та відповідач ОСОБА_4 поселилися та одночасно були зареєстровані у спірній квартирі, що мало місце 24.03.1992 і підтверджується довідкою ЖЕКу №13. У 1993 році подружжя ОСОБА_12 , позивач по справі, та відповідач ОСОБА_4 розірвали шлюб. Спірне житло було приватизоване і на таке особам зазначеним в ордері набуто право спільної сумісної власності на підставі розпорядження від 01.07.1997 №424 виконавчого комітету ЛМР. Видано свідоцтво про право власності на квартиру від 01.07.1997 №Г НОМЕР_1 . 10 червня 1995 року відповідач ОСОБА_4 уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_13 (після шлюбу ОСОБА_14 ), після чого між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 погіршились стосунки з приводу користування житлом. Відповідач ОСОБА_4 після розірвання шлюбу змінив замки вхідних дверей, поселив у спірну квартиру відповідачів, чим унеможливив проживання у квартирі позивачів. Щоб не загострювати стосунки позивачі вимушені тимчасово проживати по інших адресах, однак разом займались підшукуванням обміну житла, оскільки позивачі іншого немають. Однак впродовж всього часу відповідачі чинили та чинять перешкоди позивачам у користуванні належною їм на праві власності квартирою та з цього приводу були неодноразові звернення позивача ОСОБА_1 в правоохоронні органи. Реєстрація позивачів в с.Коти Яворівського району Львівської області не позбавляє і не впливає на їх права як співвласників спірного житла, крім того така реєстрація була проведена вимушено по причині зняття останніх з реєстрації у спірній квартирі не з їх волі, а на підставі рішення суду апеляційної інстанції від 10.11.2003. Оскільки між співвласниками квартири АДРЕСА_1 не існує домовленості щодо користування цим житлом, спроби його обміну виявились безрезультатними, іншого житла позивачі не мають, не можуть користуватися спірною квартирою за наявності у цьому перешкод, відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з неповнолітнім сином ОСОБА_7 , ОСОБА_8 проживають у квартирі та зареєстровані без отримання на це згоди позивачів, за таких обставин просять виселити останніх зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення із зняттям їх з реєстрації за вказаною адресою. Оскільки відповідач ОСОБА_4 не бажає добровільно визначити частки між усіма співвласниками спірного житла, а спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_3 , відтак кожному із співвласників належить у даній квартирі по ј ідеальній частці. З врахуванням наведеного, вважають, що даний позов підставний та підлягає до задоволення.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2018 вищевказану справу передано на розгляд судді Сихівського районного суду м.Львова Чорній С.З.

Ухвалою судді від 09.11.2018 року прийнято позов та відкрито загальне позовне провадження у справі.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_17 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення згідно з поданим позовом та просять такі задоволити.

Позивачі ОСОБА_18 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, подали заяви за змістом яких позовні вимоги підтримують, просять такі задовільнити та розгляд справи проводити без їхньої участі, а тому суд приходить до висновку про слухання справи у їх відсутності на підставі наявних в справі доказів.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в інтересах якого діє ОСОБА_6 , ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися, хоча згідно вимог ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомили жодних заяв, клопотань та/або відзиву (заперечень) не поступало, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи Органу опіки і піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, з поданих письмових пояснень та наданих в суді на попередніх судових засіданнях вбачається, що в частині позовних вимог щодо виселення малолітнього ОСОБА_7 зі спірної квартири АДРЕСА_1 із зняттям з реєстрації місця проживання просить відмовити, з врахуванням того, що малолітній ОСОБА_7 проживає та зареєстрований за адресою : АДРЕСА_2 за місцем реєстрації матері ОСОБА_6 та недосліджені обставини на наявність іншого помешкання для подальшого проживання та реєстрації місця проживання дитини, у задоволенні інших позовних вимог покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника позивача, дослідивши матеріали справи та з"ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з рішення Сихівського районного суду м.Львова від 30.07.2018 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_19 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Галицька районна адміністрація ЛМР, Виконавчий комітет ЛМР, ОСОБА_6 про часткове визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру і скасування державної реєстрації права власності, визнання права спільної сумісної власності в задоволенні такого позову відмовлено. Даним рішенням встановлено такі обставини, що позивач у справі ОСОБА_20 та відповідач ОСОБА_4 є колишнім подружжям та перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 березня 1990 року, який рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07.12.1992 розірвано, що зареєстровано ОСОБА_4 в органах РАЦСУ 04.02.1993.

Позивач ОСОБА_3 є сином позивача по даній справі ОСОБА_1 від іншого шлюбу.

Згідно свідоцтва про народження, виданого 07.09.1991, ОСОБА_11 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками зазначено ОСОБА_21 , ОСОБА_4 , про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис за №6829.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_4 з 1986 року перебував на черзі для отримання житла за місцем праці - Львівському підприємстві промислового залізничного транспорту.

На підставі спільного рішення адміністрації та профкому Львівського ППЗТ, оформленого протоколом № 13 від 29 листопада 1991 року, відповідачу ОСОБА_4 , як черговику за №7 загальної черги з 1986 року, вирішено надати на сім`ю з 4-х осіб трикімнатну квартиру загальною площею 70,72 кв.м., житловою площею 41,46 кв.м по АДРЕСА_2 із зняттям з черги.

6 лютого 1992 року на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за № 535 від 27 грудня 1991 року видано ордер № 002890 на вселення у це житло. В ордері зазначено про склад сім`ї: ОСОБА_4 - основний; включено до членів сім`ї наймача: ОСОБА_12 - дружина; ОСОБА_3 - син дружини; ОСОБА_11 дочка, яка згідно Свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 , виданого 12.11.2014, змінила своє прізвище на « ОСОБА_10 ». Отже, квартира надана черговику ОСОБА_4 за місцем його праці на всіх позивачів у справі згідно норм житлової площі, визначених Правилами обліку громадян, що потребують покращення житлових умов і надання їм житлових приміщень в УРСР, а саме 8,5 м кв, відповідно до рівня середньої забезпеченості по регіону до максимальної площі на одну особу визначеної п. 52 Правил - 13,65 м кв).

Згідно довідки ЖЕКу № 113 - всі позивачі та відповідач ОСОБА_4 одночасно були зареєстровані у спірній квартирі - 24.03.1992.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 7 грудня 1992 року подружжя ОСОБА_12 та ОСОБА_4 розірвали шлюб.

За діючим на час розірвання шлюбу законодавством, шлюб вважався розірваним на підставі рішення суду з часу внесення даних про його розірвання до актового запису, відповідно видачі одному із подружжя, котрий першим звернувся до органів РАГЦСу за видачею 04.02.1993 відповідного свідоцтва про розірвання шлюбу.

За даними копії свідоцтва про укладення шлюбу від 10.06.1995, Серії НОМЕР_3 , відповідач ОСОБА_4 уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_5 Відтак, на час передачі квартири у власність шляхом приватизації в 1997 році позивач ОСОБА_1 юридично втратила статус члена сім`ї основного наймача квартири, набувши статус колишнього члена його сім`ї.

Однак, зміна статусу зазначеного позивача ОСОБА_1 по відношенню до наймача житла в силу положень ст.64 ЖК України в жодній мірі не вплинуло на її житлові права, оскільки за положеннями цієї статті - за колишніми членами сім`ї зберігаються права на житло, якими вони користувались, будучи членами сім`ї наймача житла. Крім того, таке право ніким не оспорювалось і було збережене реєстрацією місця проживання позивачів у квартирі, аж до часу її приватизації у відповідності до Закону України від 19.06.1992 № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Таким чином, спірна квартира перейшла у спільну сумісну власність осіб, на яких була надана і які зазначені в ордері від 06.02.1992, що виданий відповідачу ОСОБА_4 для подачі до органів приватизації довідці ЖЕКу № 113.

На підставі розпорядження від 1 липня 1997 року № 424 виконавчого комітету Львівської міської ради, яке є чинним, видане Свідоцтво про право власності на квартиру від 1 липня 1997 року № НОМЕР_4 .

Перебування на час винесення розпорядження та Свідоцтва про право власності відповідача ОСОБА_5 у шлюбі з ОСОБА_4 не свідчить про порушення її прав видачею правовстановлюючого документа на житло навіть у випадку проживання в такому за згодою, первинно, лише одного наймача, а згодом лише одного співвласника ОСОБА_4 , оскільки таке поселення без згоди інших осіб, в силу положень ст. 65 ЖК України, не можна вважати правомірним.

Частина 1 зазначеної норми регламентує, що наймач вправі в установленому порядку та письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Сам факт реєстрації шлюбу між особами не породжує автоматично набуття житлових прав, оскільки набуття таких прав врегульовувалось не сімейним, а житловим законодавством

На вселення жінки до чоловіка необхідна письмова згоди інших осіб, які мають право на проживання ( ч.1 статті 65 ЖК України).

Винятком є лише поселення неповнолітніх дітей до батьків.

Враховуючи збереження права на проживання у квартирі позивачами у справі, поселення відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 повинно було відбуватись за згодою всіх позивачів.

Після переходу квартири у спільну сумісну власність позивачів у справі та відповідача ОСОБА_4 , статус останніх змінився і особи набули статусу співвласників житла, що відповідно вплинуло на врегулювання правовідносин, пов`язаних із житлом нормами діючого на той час Закону України «Про власність», а згодом положеннями ЦК України, чинного з 01.01.2004.

За положеннями зазначеного Закону України від 07.02.1991 № 697-ХІІ «Про власність», чинного на момент видачі Свідоцтва право власності, що втратив чинність на підставі Закону України 3 997-У( 997-16) від 27.04.2007), змістом ст. 4 ч.1 - власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Цей Закон також розмежовував підстави виникнення певних майнових прав подружжя та підстави виникнення житлових прав, які не завжди є наслідком реєстрації шлюбу особи як з наймачем житла, так і реєстрації шлюбу з власником житла.

Згідно ч.3 цієї статті Закону - всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За таких обставин, відсутність позивачів у належній їм на праві спільної сумісної власності квартирі до моменту позбавлення такого права не може вплинути на звуження або позбавлення їх права власності на це житло.

За положеннями діючого на цей час ЦК України, а саме вимог ч.1 ст. 355 ЦК України- майно що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Тому здійснення права власності регламентоване ст.319 ЦК України повинно вчинятись з врахуванням рівності прав усіх власників.

Факт реєстрації позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - власників квартири АДРЕСА_1 за іншою адресою, з врахуванням їх зняття з реєстраційного обліку у цій квартирі згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 10.11.2003, не може впливати на позбавлення права власності позивачів щодо цього житла.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За таких обставин реєстрація позивачів в с. Коти Яворівського р-ну Львівської області не впливає на їх права як співвласників квартири.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до цієї статті, власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі, де відповідач перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження майном. При цьому, суду мають бути подані докази, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним розпорядження та користування відносно належного йому майна.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 зверталася до Сихівського районного відділу ЛМУ УМВС України у Львівській області щодо перешкоджання їй у користуванні житловою площею за адресою: АДРЕСА_2 її колишнім чоловіком відповідачем по справі ОСОБА_4 , що підтверджується відповіддю Сихівського РВ ЛМУ УМВСУ у Л/о №16/9-1667 від 15.09.2014. Крім того, 01.02.2016 у Сихівський ВП ГУНП у Л/о надійшло повідомлення на лінію «102» про те, що по АДРЕСА_2 Львові конфлікт, виїздом на місце події інспекторів патрульної служби конфлікт вичерпано, що підтверджено висновком Сихівського ВП м.Львова ГУНП у Л/о від 03.02.2016. З матеріалів справи також вбачається, що позивач ОСОБА_1 зверталася 13.03.2017 до Сихівського відділу поліції м.Львова ГУ НП у Львівській області з приводу вчинення неправомірних дій по відношенню до неї зі сторони колишнього чоловіка ОСОБА_4 , однак беручи до уваги, що в діях ОСОБА_4 відсутні ознаки кримінального правопорушення, а відносини, які склалися між сторонами носять виключно цивільно-правовий характер, рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства, що підтверджується відповіддю Сихівського ВП м.Львова ГУ НП у Л/о №557/40/02/08/17 від 27.03.2017.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов висновку, що вимоги позивачів щодо усунення їм перешкод в користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом, їх вселення та передачі ключів ОСОБА_1 від вказаної квартири, а також зобов`язати відповідача ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою є підставними, обґрунтованими та доведеними, а також такими що підлягають до задоволення.

Вимога позивачів про виселення відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з неповнолітнім сином ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 із зняттям зазначених осіб з реєстраційного обліку у цьому помешканні не підлягає до задоволення, з огляду на те, що згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 вселилася в спірну квартиру як дружина співвласника ОСОБА_4 , на правах члена сім`ї до чоловіка, яка постійно проживає із співвласником, вела і веде з ним спільне господарство, будь-яких заперечень з цього питання суд не встановив у судових засідання, а відтак приймає такі дані до уваги, відтак відповідач ОСОБА_6 була вселена та зареєстрована у квартиру АДРЕСА_1 , як дочка ОСОБА_5 , разом з її малолітнім сином ОСОБА_7 , та внучкою ОСОБА_8 .

За таких обставин, суд дійшов висновку, що наявні в справі докази підтверджують лише факт неприязних відносин між учасниками справи та неможливістю проживати всіх разом в одній квартирі, що не свідчить про вчинення реальних перешкод для позивачів співвласників квартири у реалізації права на користування та розпорядження їхнім майном саме відповідачами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з неповнолітнім сином ОСОБА_7 , ОСОБА_8

Таким чином, враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання, що у позові в частині виселення відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 з неповнолітнім сином ОСОБА_7 , необхідно відмовити.

Відповідно до ст.368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить позивачам та відповідачу ОСОБА_4 , що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 1 липня 1997 року №Г-17164.

Згідно ст.372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Як встановлено судом, заперечення щодо рівності часток сторін у спільній власності відсутні, інших обставин, які б давали підставу для збільшення чи зменшення часток співвласників не встановлено, враховуючи, що між чотирьма співвласниками спірної квартири відсутня домовленість щодо часток, які належать їм на праві власності, тому слід визначити за кожним із співвласників по 1/4 ідеальної частки вказаної квартири, що відповідатиме засадам рівності часток у спільній сумісній власності, відтак, суд приходить до висновку, що слід визначити по 1/4 частці у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, оскільки вимога припинити право спільної сумісної власності є похідною вимогою від основної визначення ідеальних часток у квартирі та може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, в результаті чого право власності спірної квартири належатиме особам на праві спільної часткової власності, суд приходить до висновку про відмову у частині даної позовної вимоги за безпідставністю.

Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до вимог статті 137 ЦПК України вбачається, що для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Що стосується вимог позивачів в частині стягнення витрат на правову допомогу в сумі 5 200 грн., то судом встановлено наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення позивачами таких витрат, зокрема, суду надано договір про надання юридичних послуг №06/17 від 19.06.2017, попередній орієнтований розрахунок суми витрат у зв`язку з розглядом справи від 17.01.2018, акт виконаних робіт від 22.12.2017 на суму 5 200 грн., квитанція №0211/17 від 02.11.2017 про сплачу позивачем ОСОБА_1 3 600 грн. адвокату Гірник В. за договором №06/17 від 19.06.2017, квитанція №1906/17 від 19.06.2017 про сплачу позивачем ОСОБА_1 1 600 грн. адвокату Гірник В. за договором №06/17 від 19.06.2017, відтак суд приходить до висновку, що в цій частині позов підлягає до задоволення, відтак з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 слід стягнути по 1300 грн. з кожного.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачами при поданні позову до суду сплачено судовий збір, що підтверджено квитанціями, які містяться у матеріалах справи на загальну суму 1920 грн., відтак з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 слід стягнути по 480 грн. з кожного.

На підставі ст.ст. 16, 317, 319, 321, 372, 383, 391, та керуючись ст.ст. 2, 12, 76, 81, 82, 89, 133, 137, 141, 247, 258-259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом їх вселення у дану квартиру та передачі ключів ОСОБА_1 від вказаної квартири.

Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Визначити за ОСОБА_4 - 1/4 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визначити за ОСОБА_1 - 1/4 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визначити за ОСОБА_2 - 1/4 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визначити за ОСОБА_3 - 1/4 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 1780 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 1780 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 1780 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 1780 грн. судових витрат.

В решті позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку визначеному ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Львівська АДРЕСА_3 .

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Львівська АДРЕСА_3 .

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , Львівська АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серії НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_6 , АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , АДРЕСА_2 .

Третя особа Орган опіки і піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, м.Львів, пр.Ч.Калини,66 ЄДРПО 25258931.

Повний текст рішення складено 19.06.2019.

Суддя Чорна С.З.