Єдиний унікальний номер 266/741/18
Номер провадження 22-ц/804/1331/19
Головуючий у 1-й інстанції Пантелєєв Д.Г.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Мироненко І.П.,Принцевської В.П.

за участю секретаря Єфремової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

15 лютого 2018 року позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (нова назва Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк», надалі АТ КБ «Приват Банк») звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що відповідно до укладеного договору без номера від 06 червня 2008 року, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Оскільки відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, банк просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість станом на 30 вересня 2017 року в загальній сумі 117 000 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 8575,31 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 108424,69 грн., та судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2018 року позов АТ КБ «Приват Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 06.06.2008 року у розмірі 117000 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, застосувати наслідки пропущення строків позовної давності.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що банк невірно провів розрахунки заборгованості по кредиту, оскільки під час антитерористичної операції забороняється нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості з 14 квітня 2014 року особам, які зареєстровані і постійно проживають в зоні АТО. Вважає, що до даного спору суд першої інстанції повинен був застосувати строк позовної давності, про що він подав клопотання до апеляційної інстанції. З правил користування платіжною картою випливає, що договір є чинним у межах строку дії карти. В даному випадку строк дії картки сплив більше 5ти років назад. Крім того він не був повідомлений про збільшення розміру процентної ставки, тому наданий позивачем розрахунок підлягає коригуванню.

Відповідач ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити.

Представник позивача за довіреністю Шишелова Н.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, рішення першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене рішення в повній мірі не відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено неповно, а як наслідок висновки зроблено невірно.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 порушив умови договору про надання банківських послуг (про отримання позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку) та допустив заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора.

Колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з висновками суду першої інстанції в повній мірі.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі, та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Апеляційний суд погоджується з обставинами встановленими судом першої інстанції, що 06 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» та відповідачем укладено кредитний договір без номера, який складається з Анкети-заяви останнього, Пам`ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку. (а.с.14)

На підставі даного договору, відповідач отримав кредит у сумі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При укладенні кредитного договору відповідач отримав картку № НОМЕР_1 з датою відкриття рахунку 06.06.2008 року.

Виконуючи зобов`язання по укладеному договору, відповідач здійснював періодичні платежі, останній платіж ним здійснено 03 червня 2014 року, тобто з 03 липня 2014 року відповідач припинив виконувати зобов`язання по погашенню кредиту та процентів за користування кредитними коштами тим самим порушив права позивача. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом про захист порушеного права 15 лютого 2018 року.

Оскільки договір укладений між сторонами встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

За вимогами ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За висновком Верховного Суду України про застосування статті 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів (постанови № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, № 6-95цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-134цс14 від 1 жовтня 2014 року), за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).

Згідно п.5.4 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено строк погашення процентів по кредиту - щомісячно за попередній місяць.

З наведеного вбачається, що оскільки останній платіж по погашенню кредиту було здійснено 03.06.2014 року, то порушення прав кредитора розпочалося з 03.07.2014 року, а до суду позивач звернувся 15.02.2018 року, тобто за межами строку передбаченого ст.257 ЦК України для щомісячних платежів.

З огляду на те, що відповідач не приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та був позбавлений можливості заявити клопотання, колегія суддів вважає можливим задовольнити його клопотання, яке має місце в апеляційній скарзі про застосування строків позовної давності відносно стягнення з нього відсотків за період що передував зверненню до суду.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

З огляду на це в ухвалі від 23 січня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду констатував, що необхідно відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, оскільки поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Оскільки проценти за своєю правовою природою є основною вимогою банку, то, на думку колегії суддів, позивач має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 15.02.2015 року(позивач до суду звернувся 15.02.2018 року) до 31.10.2015 року у межах визначеної статтею 257 ЦК України загальної позовної давності, розрахованої за три останні роки до дня подання позову, в межах дії кредитної картки.

З матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що строк дії кредитної картки є жовтень 2015 року, вказана обставина підтверджена довідками позивача.(а.с.13, 97)

Зазначені обставини спростовують доводи апеляційної скарги в частині, що строк дії картки сплив більше 5ти років назад.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до положень частин першої,третьої статті 631 ЦК України статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до положень частини 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Зважаючи на вказане позивач не втратив право на стягнення з відповідача заборгованості по наданому кредиту (тілу кредиту) в розмірі 8575,31грн., оскільки не пропустив строк позовної давності про застосування якого просив відповідач. Сума заборгованості по тілу кредиту розмірі 8575,31грн. зазначена в розрахунку заборгованості. Відповідач не надав доказів щодо спростування наявності заборгованості по тілу кредиту.

З огляду на вказане позивач має право на стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом в сумі 1401,21грн.(8575,31грн.(борг по тілу кредиту) х 22,8(відсотки передбачені договором) : 360(кількість днів в оці) х 258(кількість днів прострочки) :100 )

Колегія суддів апеляційної інстанції не може прийняти до відома розрахунок заборгованості наданий позивачем, так як в ньому зазначено невірно період за який позивач мав право отримувати відсотки за користування кредитом, крім того зазначено відсоткову ставку, яка не була погоджена з відповідачем. Доказів надіслання відповідачу повідомлення про збільшення відсоткової ставки позивач не надав, а відповідач не визнав, що він своїми діями погодився на збільшення відсотків та за збільшеною відсотковою ставкою здійснював погашення кредиту.

Згідно правової позиції Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року по справі №6-1374цс17, відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною.Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із ч.3 цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У ч.4 указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Доводи апеляційної скарги, що банк невірно провів розрахунки заборгованості кредиту, оскільки під час антитерористичної операції забороняється нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості з 14 квітня 2014 року особам, які зареєстровані і постійно проживають в зоні АТО безпідставні, так як позивач не висував вимог про стягнення пені та штрафів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено на неповно встановлених обставинах, а як наслідок з порушенням вимог чинного законодавства та повинно бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Позивач внаслідок пропуску строку позовної давності втратив можливість на задоволення вимог в частині стягнення з відповідача на свою корись відсотків в сумі 108424,69грн., а тому в цій частині необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно положень ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно положень ч.1 ст.141 ЦКП України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

З відповідача на користь позивача судовим рішенням першої інстанції стягнуто сплачений останнім, судовий збір в розмірі 1762, 00грн., проте позовні вимоги задоволені лише в сумі 8575,31грн., що відповідає 8,5% від ціни позову 117000грн., тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 850,69грн.

Крім того відповідач при зверненні до суду із апеляційною скаргою не сплатив судовий збір, сплату якого було відстрочено ухвалою судді Донецького апеляційного суду від 28.05.2019 року.

Враховуючи, що п.6 ст.4 Закону України «Про судовий збір» передбачено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, то з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 942,77грн.

Повний текст постанови виготовлено 01 липня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2018 року скасувати та постановити нове.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», юридична адреса: вулиця Грушевського, 1Д, місто Київ, заборгованість по кредиту в сумі 8575(вісім тисяч п`ятсот сімдесят п`ять) гривень 31 копійку та відсоткам за користування кредитом в сумі 1401(одна тисяча чотириста одна) гривні 21 копійку.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», юридична адреса: вулиця Грушевського, 1Д, місто Київ судовий збір в сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень за подачу позову.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1276 (одну тисячу двісті сімдесят шість) гривень 04 копійки за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді І.П. Мироненко

В.П. Принцевська