ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» червня 2019 року

м. Харків

справа № 645/8846/13-ц

провадження 22ц/818/2985/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Колтунової А.І., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 , представник заявника ОСОБА_2 М ОСОБА_3 ,

заінтересована особа ОСОБА_4 , представник заінтересованої особи Невольніченко О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2019 року в складі судді Ульяніч І.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_5 , заінтересована особа: ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, процентів за позикою, втраченої вигоди та моральної шкоди.

Заява мотивована тим, що ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2013 року визнано мирову угоду між нею та ОСОБА_4 про стягнення з нього на її користь грошових коштів у сумі 61 165,09 грн. у строк до 31 січня 2014 року.

Вказала, що 15 квітня 2015 року шлюб між нею та ОСОБА_7 розірвано та їй після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвище « ОСОБА_8 ».

Зазначила, що відповідно до умов мирової угоди термін повернення боргу встановлений до 31 січня 2014 року, але відповідачем у грудні 2013 року сплачено лише 10 000,00 грн., а у травні 2014 року 16 165,00 грн., про що складено відповідні розписки в одному екземплярі, які зберігаються у відповідача.

Вказала, що ОСОБА_4 посилався на своє скрутне майнове становище та обіцяв робити все можливе, щоб у найкоротші строки відшкодувати суму боргу у повному обсязі, прохав щоб вона не пред`являла до нього будь-яких вимог майнового чи немайнового характеру, в тому числі штрафних санкцій, моральної шкоди, втраченої вигоди та інше, запевняв у своїй сумлінності та порядності.

Внаслідок часткового виконання відповідачем мирової угоди, протягом певного строку, виконавчий лист на підставі ухвали суду вона не отримувала, до виконавчої служби не зверталась, сподіваючись на подальше мирне врегулювання справи, з яким він погоджувався та всіляко запевняв її, що виконає належне йому зобов`язання.

Зазначила, що у 2016 році вона завагітніла та ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину, про що 24 червня 2017 року складено відповідний актовий запис.

Вказала, що коли їй стало остаточно зрозуміло, що ОСОБА_4 виконувати покладене на нього зобов`язання не збирається, ухиляється від перемовин, на телефонні дзвінки не відповідає, вона не змогла своєчасно подати виконавчий лист до примусового виконання, оскільки новонароджений малюк поглинув усю її увагу, тому вона не мала ані фізичної, ані моральної можливості займатись примусовим стягненням належних їй коштів.

Просила поновити пропущений строк для подання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 на її користь грошових коштів у сумі 35000,09 грн. до виконання; видати їй виконавчий лист.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2019 року, в якій виправлено описку ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року, заяву ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання задоволено частково; поновлено ОСОБА_1 строк для пред`явлення виконавчого документа, ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2013 року, до виконання по цивільній справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, процентів за позикою, втраченої вигоди та моральної шкоди.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_4 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що в строк, визначений мировою угодою, в повному обсязі він виплатив всю суму заборгованості, але ОСОБА_1 у зв`язку з різким інфляційним стрибком розпочала систематично турбувати його через соціальні мережі, телефон та інше, вимагаючи сплатити інфляційну різницю, котра є абсолютно незрозумілою вимогою, оскільки з тексту мирової угоди вбачається, що виплати були оговорені саме як гривневі без прив`язки до курсу іншої валюти; що судом першої інстанції не мотивовано, які саме причини визнані поважними для того, щоб п`ять років не подавати наявного у ОСОБА_1 виконавчого документу до виконання; що заявником не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання та не наведено обґрунтованих аргументів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку; що зміна прізвища, вагітність чи народження дитини не є поважними причинами для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

20 червня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга необгрунтованою. При цьому посилалася на те, що відповідач не надав доказів сплати боргу в повному обсязі; що електронна переписка, яку надав відповідач, свідчить про те, що вона чекала на добросовісне виконання зобов`язань, які взяв на себе відповідач.

На виконання ухвали суду апеляційної інстанції ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року виправлено описку в імені відповідача.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно задовольнити, ухвалу суду в оскаржуваній частині скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що причини пропуску пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є поважними.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2013 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 . В підпункті 1.1 мирової угоди зазначено, що ОСОБА_9 відповідачу ОСОБА_4 у сплаті боргу в розмірі 61 165,09 грн., який складається з основного боргу у сумі 35 845,00 грн., пені у сумі 2115,34 грн., втраченої вигоди у сумі 13 204,75 грн., моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. надає розстрочку терміном до 31 січня 2014 року. Підпунктом 1.2 мирової угоди передбачено, що ОСОБА_9 відмовляється від стягнення з ОСОБА_4 на свою користь судових витрат. Із підпункту 1.3 вбачається, що ОСОБА_9 зобов`язується приймати грошові кошти щодо погашення боргу в готівковій чи безготівковій формі, для чого надати відповідачу письмово реквізити свого банківського рахунку, будь-які перераховувані на котрій з боку відповідача ОСОБА_4 суми будуть вважатися внесеними на погашення боргу за цією мировою угодою, надавати розписки про прийняття сум на погашення боргу в разі внесення їх готівкою, прийняти в рахунок повного або часткового погашення боргу належні йому на праві приватної власності майно або майнові права з видачею відповідної розписки щодо суми погашення, якщо сторони усно досягнуть згоди щодо вартості прав чи майна або майнові права. Підпунктом 1.4 передбачено, що після повного і остаточного погашення відповідачем боргу в розмірах, визначених підпунктах 1.1 цієї мирової угоди, позивач зобов`язується у майбутньому не пред`являти до відповідача будь-яких вимог майнового чи немайнового характеру, в тому числі, штрафних санкцій, моральної шкоди, втраченої вигоди та інше. В підпункті 2.1 зазначено, що відповідач ОСОБА_4 зобов`язується в термін не пізніше як до 31 січня 2014 року сплатити позивачу ОСОБА_9 61 165,09 грн., які складаються з основного боргу 35 845,00 грн., пені 2115,34 грн., моральної шкоди 10 000,00 грн. В підпункті 2.2 передбачено, що відповідач ОСОБА_4 зобов`язується використовувати для погашення боргу за даною мировою угодою для повного або часткового погашення боргу належні йому на праві приватної власності майно або майнові права щодо суми погашення, якщо сторони усно досягнуть згоди щодо вартості прав чи майна або майнові права. Провадження у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, процентів за позикою, втраченої вигоди, моральної шкоди закрито.

12 жовтня 2016 року ОСОБА_1 отримала копію вказаної ухвали.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 розірвано, про що Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 58. Після державної реєстрації актів розірвання шлюбу ОСОБА_10 присвоєно прізвище « ОСОБА_8 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_11 та ОСОБА_12 народився син ОСОБА_13 , про що 24 червня 2017 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області складено відповідний актовий запис № 23.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Caseof Hornsbyv. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду. Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…».

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов`язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко exofilicio. Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію примату закону (п. 31).

Статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, зокрема, інші виконавчі документи протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 статті 24 зазначеного Закону в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим законом пред`являються у строки, встановлені цим Законом.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Як передбачено частиною 1 статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не встановлено.

Так, причина пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування; тобто, якщо свідчить про відсутність у заінтересованої особи об`єктивної можливості подати виконавчий документ до виконання у встановлені строки.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 протягом 5 років до виконавчої установи виконавчий документ не пред`являла.

Поважними причинами вона вважала те, що у грудні 2013 року ОСОБА_4 повернув частину заборгованості в розмірі 10 000,00 грн., а у травні 2014 року - 16 165,00 грн. В подальшому вона сподівалась на мирне врегулювання спору. Також, ОСОБА_4 посилався на скрутний майновий стан, запевняв її у своїй сумлінності та порядності. У 2016 році вона завагітніла та ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народився син.

В суді апеляційної інстанції ці самі причини підтвердив і представник ОСОБА_14 .

З матеріалів справи вбачається, що строк пред`явлення виконавчого документу (ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2013 року) до виконання закінчився у грудні 2016 року.

Задовольняючи частково вимоги заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вказані причини пропуску строку, зокрема розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , зміна прізвища, вагітність та народження дитини, відсутність доказів виконання мирової угоди в повному обсязі, є поважними.

Проте, наведені ОСОБА_1 та її представником обставини не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами та ці посилання не є поважною причиною для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання.

ОСОБА_1 ще з червня 2014 року знала про порушення її права та невиконання мирової угоди в повному обсязі ОСОБА_4 , однак не зверталась до виконавчої служби з питання примусового виконання виконавчого документу.

При цьому, ОСОБА_1 не доведено також наявність причин, з яких вона не мала можливості направити виконавчий документ до виконавчої служби поштою.

Інших причин поважності пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа представник ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції не навів.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції не дослідив і не надав поданим заявником доказам, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, та дійшов помилкового висновку щодо поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Чинним законодавством передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що будь-яких належних доказів, на підтвердження вимог ОСОБА_1 не надано, інших доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання ОСОБА_1 та її представником не зазначено, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити в оскаржуваній частині та відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

В іншій частині ухвала суду не переглядалась.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 384,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2019 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині.

Заяву ОСОБА_15 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, процентів за позикою, втраченої вигоди та моральної шкоди в частині поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання залишити без задоволення.

В іншій частині ухвала суду не переглядалась.

Стягнути з ОСОБА_15 на користь ОСОБА_4 384, 20 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.І. Колтунова

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 25 червня 2019 року.