П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„18" червня 2019 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 265/6535/17

Номер провадження 22-ц/804/1600/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.

за участю секретаря: Герасимової Г.Є.

учасники справи :

позивач - Маріупольська міська рада

відповідач - ОСОБА_1.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Маріупольської міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2019 року головуючого судді Вайновського А.М. із складанням повного тексту судового рішення 02 квітня 2019 року по цивільній справі про стягнення заборгованості по орендній платі за користування земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року Маріупольська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 ,мотивуючи вимоги тим,що відповідно до рішення Маріупольської міської ради від 29 лютого 2008 року №5/19-3429, між Маріупольською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки від 23 квітня 2008 року. Згідно з умовами вищевказаного договору, Маріупольська міська рада передала, а ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0454 га. Договір укладено строком на 10 років (до 28 лютого 2018 року) з фіксованою платою за земельну ділянку в грошовій формі у розмірі 4% від грошової оцінки земельної ділянки за рік. Додатковою угодою від 15 червня 2011 року зареєстрованої в книзі записів про державну реєстрацію договорів оренди землі 13 грудня 2011 року за № 00574, внесено зміни, до договору та встановлено, що орендна плата за землю сплачується орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки (на рік).Станом на 22 червня 2017 року заборгованість з орендної плати за землю ОСОБА_1 перед місцевим бюджетом за період з березня 2015 року по 30 квітня 2017 року складала 55 653,02 грн., в тому числі пеня 11 676,02 грн. Вказане порушення вимог закону спричинило шкоду інтересам Маріупольської територіальної громади, оскільки порушено порядок виконання державних та місцевих програм щодо раціонального використання земель, розвитку інфраструктури міста,та враховуючи, що бюджети місцевого самоврядування складають єдину бюджетну систему України, дії відповідача порушують такі її основні принципи, як повнота та ефективність та спричиняють шкоду також інтересам держави. Просили стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати за користування земельної ділянки , розташованої за адресою АДРЕСА_2 ,площею 0,0454 га,кадастровий номер НОМЕР_2 , відповідно до договору оренди від 23 квітня 2008 року , у розмірі 43 977, 16 грн., пеню у розмірі 11 676, 02 грн., а також судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2019 року позов Маріупольської міської ради - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Маріупольської міської ради заборгованість зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою станом на 22 червня 2017 року у сумі 19 704 грн., пеню у сумі 1 458, 72 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 608,48 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі Маріупольська міська рада просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом правильно встановлено, що відповідач, починаючи з 21 лютого 2015 року, втратив статус суб`єкта підприємницької діяльності (суб`єкта господарювання), тому на нього з вказаної дати не розповсюджується норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»,проте судом не встановлено всі обставини справи та не застосовано до спірних правовідносин законодавчі акти, що підлягали застосуванню. Зауважує, що позивачем заявлено вимоги до відповідача, що виникли у період з 01 березня 2015 року по 30 квітня 2017 року включно, інший період до стягнення не заявлявся. Однак, судом досліджено період, що не стосується заявлених позовних вимог з 14 квітня 2014 року по 20 лютого 2015 року та зараховано суми в розмірі 3 543, 30 грн. та 9 258, 70 грн., що сплачені відповідачем позивачу у вказаному періоді. Також, судом додатково зараховано до суми позову здійснені позивачем нарахування орендної плати за землю у розмірі 11 471, 16 грн., що здійснені не в заявлений період,а раніше з 14 квітня 2014 року по 20 лютого 2015 року,мотивуючи таке зарахування дією ст.6 Закону України « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».Така ситуація є некоректною не тільки з боку проведення арифметичних дій,оскільки судом двічі зараховано одну й ту саму суму-розмір нарахування та розмір внесення платежів саме за цим нарахуванням,а є й порушенням діючого законодавства України,оскільки відсутня законодавча підстава для зарахування надміру сплачених відповідачем платежів у інший період, ніж заявлений в позові до стягнення, та судом не враховано положення Податкового кодексу України. Крім того, посилаючись на «Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів», затвердженого наказом Міністерством фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787, вказує, що відповідач мав право звернутися до органів казначейства з відповідною заявою про повернення помилково або надмірно сплачених коштів, а суд не мав приймати рішення про не нарахування коштів позивачем відповідачу, а також повернення тих сум, які відповідач сплатив позивачу добровільно та ще й у період, що не стосується позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України ,відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

У судовому засіданні апеляційного суду представники Маріупольської міської ради ,що діють за довіреністю Драпак Е.О.,Дзюбенко Н.А. підтримали доводи апеляційної скарги.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 та його представники - адвокат Балашов Ю.В.,представник за довіреністю Манха Л.М. не з*явилися,належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, про що свідчить розписка про повідомлення ,телефонограма, зареєстрована в журналі телефонограм № 3.10-12 за № 1451,рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень ( а.с.174-175,180,182,183,184).13 червня 2019 року адвокатом Балашовим Ю.В. надана заява про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення,рішення суду першої інстанції без змін та розгляд справи без їхньої участі (а.с.185).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача,пояснення представників позивача , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню,рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення , з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 квітня 2008 року між орендодавцем в особі Маріупольської міської ради, та орендарем - приватним підприємцем ОСОБА_1 , укладено договір оренди земельної ділянки № 04.08.162.00287.

Згідно із п. 1.1, 2.1, 3.1, 4.1, 4.2, 5.1 договору оренди Маріупольська міська рада надала, а підприємець ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0454 га, строком на 10 років, з фіксованою платою у розмірі 4% від грошової оцінки земельної ділянки за рік, за цільовим призначенням: для прання, обробки білизни та інших текстильних виробів (функціонування пральні).

15 червня 2011 року між сторонами було укладено додатковий договір до договору оренди змеленої ділянки № 04.08.162.00287 від 23 квітня 2008 року , яким орендну плату за користування земельною ділянкою визначено у розмірі 3% за рік від грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до п.4.4. та п.4.5 договору оренди землі, орендна плата за землю вноситься за базовий податковий (звітний) період щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця. Розмір орендної плати за земельну ділянку змінюється у разі індексації у встановленому законом порядку грошової оцінки. У разі індексації грошової оцінки земель міста Маріуполя, орендар зобов`язаний вносити орендну плату у новому розмірі з дня індексації.

Відповідно до ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно ст. 288 Податкового кодексу України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди земельної ділянки.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Плата за землю справляється у вигляді орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки землі.

Відповідно до ст. 14.1.136 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Суб`єктом плати за землю (платником) є землекористувач, у тому числі орендар. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за угодою сторін у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про оренду землі», орендна плата (розмір, індексація, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду) є однією з істотних умов договору оренди земельної ділянки.

Статтею 96 Земельного кодексу України встановлений обов*язок землекористувачів,у тому числі орендарів,своєчасно сплачувати орендну плату за користування землею.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець землі має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», яким розпочато проведення антитерористичної операції, в тому числі на територіях Донецької та Луганської областей.

Статтею 6 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» в редакції від 02.09.2014 року було визначено, що під час проведення антитерористичної операції звільнити суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Згідно із Переліком, затвердженим Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 № 1053-р, який втратив чинність 02.12.2015, а також Переліком, затвердженим Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р, місто Маріуполь Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Законом України № 1365-VІІІ від 17.05.2016 внесено зміни до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та статтю 6 викладено у новій редакції: «Звільнити суб`єктів господарювання від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності в населених пунктах згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону».

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» в редакції від 17.05.2016 перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджуються Кабінетом Міністрів України, який забезпечує своєчасну їх актуалізацію.

Вказаний нормативно-правовий акт України відповідно до п.1 розділу ІІ «Прикінцеві положення» набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, яке відбулось 07 червня 2016 року в офіційному друкованому виданні Верховної Ради України «Голос України» № 104.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1085-р від 07 листопада 2014 року затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, до яких, м.Маріуполь Донецької області не входить.

Враховуючи приписи вищенаведених положень законодавства, час набуття чинності Законом України від 17 травня 2016 року № 1365 -VІІІ, у період з 14 квітня 2014 року (початок проведення антитерористичної операції на сході України) по 07 червня 2016 року (включно) від сплати орендної плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності звільнялися суб*єкти господарювання,які здійснювали діяльність на території проведення антитерористичної операції,в тому числі і на території міста Маріуполя.

Відповідно до положень п.2 ч.2 ст.55 ГК України, суб`єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14 вересня 2017 року вбачається ,що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з 20 лютого 2015 року припинив підприємницьку діяльність та продовжував користуватися орендованою земельною ділянкою,кадастровий номер НОМЕР_2 .

Частково задовольняючи позовні вимоги ,суд першої інстанції виходив з того,що з наданого позивачем розрахунку договірних обов`язків по орендній платі за землю за договором оренди № 04.08.162.00287 від 23.04.2008 року ,вбачається,що орендна плата за користування землею, починаючи з квітня 2015 року, систематично не вноситься, внаслідок чого станом на 30 травня 2017 року уторилася заборгованість у загальній сумі 55 653,02 грн., у тому числі пеня в межах річного строку позовної давності за період з 30.05.2016 року по 30.05.2017 року у сумі 11676,02 грн. Факт наявності заборгованості з орендної плати за користування земельною ділянкою за період з 17 травня 2016 року по травень 2017 року у загальній сумі 22 602,51 грн. відповідачем ОСОБА_1 визнано.Доводи відповідача ОСОБА_1 щодо поширення на нього у період з 21.02.2015 року по 16.05.2016 року мораторію на нарахування орендної плати відповідно до ст. 6 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» в редакції від 02.09.2014 суд відхилив.Вирішуючи питання щодо заборгованості ,суд першої інстанції виходив з того,що у період дії мораторію з 14.04.2014 року по 20.02.2015 року відповідачу було неправомірно нараховано орендну плату у загальній сумі 11 471,16 грн. Крім того,суд зазначив, що станом на 30.05.2014 року за відповідачем ОСОБА_1 рахувалася переплата з орендної плати за користування земельною ділянкою у загальній сумі 3 543,30 грн.При цьому у період дії мораторію, а саме з 14.04.2014 року по 15.01.2015 року , відповідачем було сплачено орендну плату на загальну суму 9 258,70 грн. Враховуючи неправомірність нарахування орендної плати за період з 14.04.2014 року по 20.02.2015 року у загальній сумі 11 471,16 грн., наявність переплати у загальній сумі 3 543,30 грн.,а також фактично сплаченої орендної плати у період з 14.04.2014 року по 15.01.2015 року у загальній сумі 9 258,70 грн., суд дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати станом на 22 червня 2017 року у розмірі 19 704 грн. Встановивши часткову неправомірність нарахування орендної плати та наявність фактичної переплати орендної плати,заборгованість зі сплати орендної плати станом на 30 серпня 2016 року у розмірі 1864,20 грн.,посилаючись на ст.ст.549,551, п.4.11 договору оренди ,суд першої інстанції, враховуючи період в межах якого заявлено позовні вимоги, розмір встановленої договором орендної плати та пені за прострочення її сплати, показники офіційних облікових ставок НБУ, чинні на момент виникнення боргу, з відповідача на користь позивача стягнув пеню за період з вересня 2016 року по червень 2017 року у розмірі 1 458,72 грн.

З вказаними висновками суду в повній мірі погодитись не можна , з таких підстав.

За положеннями ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1 ст. 376 ЦПК України).

Ухвалюючи нове рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги,в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Спеціальними до застосування у даних правовідносинах є норми Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, Податкового кодексу України, а також інші підзаконні нормативно-правові акти.

Як встановлено ,за договором оренди земельної ділянки від 23 квітня 2008 року,№ запису про державну реєстрацію 04.08.162.00287, Маріупольська міська рада передала ОСОБА_1 у строкове платне користування земельну ділянку за адресою : АДРЕСА_2 ,площею 0,0454 грн.,строком на 10 років,з фіксованою платою у розмірі 4% від грошової оцінки земельної ділянки за рік,з цільовим призначенням : для прання,обробки білизни та інших текстильних виробів (функціонування пральні).

15 червня 2011року між сторонами було укладено додатковий договір до договору оренди земельної ділянки № 04.08.162.00287 від 23 квітня 2008 року ,яким орендну плату за користування земельною ділянкою визначено у розмірі 3% за рік від грошової оцінки земельної ділянки.

Як вбачається з договору оренди землі орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати та орендар зобов*язаний відповідно до договору своєчасно вносити орендну плату (п.п.9.3.1.4.,9.2.8).

Після припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 продовжував користуватися орендованою земельною ділянкою як фізична особа та доказів того,що відповідач мав намір припинити чи розірвати договір оренди земельної ділянки ,відповідач ані суду першої інстанції,ані апеляційному суду не надав.

Судом правильно встановлено ,що відповідач ,починаючи з 21 лютого 2015 року ,втратив статус суб*єкта господарювання,тому на нього з вказаної дати не розповсюджуються норми Закону України « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Проте ,суд не звернув уваги ,що період,заявлений до стягнення боргу з орендної плати за земельну ділянку з ОСОБА_1 становить з 01 березня 2015 року по 30 квітня 2017 року (включно).

Відповідно даним відділу у місті Маріуполі головного управління Держгеокадастру в Донецькій області ,нормативна грошова оцінка вищевказаної земельної ділянки ,складає на 2012-2014 року-950,42 грн./кв.м.,на 2015 рік-1 187,07 грн./кв.м. (з урахуванням коефіцієнта індексації 1,249 ); на 2016 рік- 1 701,07 грн./кв.м.( з урахуванням коефіцієнта індексації 1,433); на 2017 рік - 1 803,13 грн./кв.м.(з урахуванням коефіцієнта індексації 1,06).

Згідно наданого позивачем та перевіреного у суді апеляційної інстанції розрахунку договірних обов*язків по орендній платі за землю наданих Департаментом фінансів Маріупольської міської ради станом на 22 червня 2017 року за період з березня 2015 року по 30 квітня 2017 року сума заборгованості відповідача за орендну плату за користування земельної ділянки , розташованої за адресою АДРЕСА_2 ,площею 0,0454 га,кадастровий номер НОМЕР_2 , відповідно до договору оренди від 23 квітня 2008 року,становить 43 977,16 грн.

Відповідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Пунктом 4.11 договору оренди встановлено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, орендар сплачує орендодавцеві пеню у розмірі 0,3% від несплаченої суми за кожен день прострочення, доки суму простроченої орендної плати не буде повністю сплачено, але не більше ніж 120% річної облікової ставки НБУ, діючої на день виникнення боргу або на день його погашення, в залежності від того, яка з цих величин більше.

Нарахована пеня із застосуванням облікової ставки НБУ на відповідний період часу з червня 2016 року по 22 червня 2017 року становить 11 676,02 грн.

З вказаного розрахунку вбачається,що останній платіж відповідачем був здійснений 15 січня 2015 року у розмірі 1079 грн. ,з вказаного часу жодних платежів відповідачем здійснено не було. Також,з розрахунку вбачається ,що всього за період з 29 лютого 2008 року по 30 квітня 2017 року за оренду землі нараховано 138 290,70 грн., відповідачем внесено до бюджету 94 313,54 грн., заборгованість з орендної плати становить 43 977,16 грн. + пеня 11 676,02 грн.,а всього 55 653,02 грн. Крім того, вбачається розрахунок орендної плати за спірний період : (2015 рік - 454 м.кв. 1187,07 грн./м.кв. х 3%=16 167,89 грн./12 міс.=1 347,32 грн. ;2016 рік- 454 м.кв.х 1701,07 грн./м.кв. х 3%=23 168,57 грн./12 міс.=1930,71 грн.; ;2017 рік- 454 м.кв.х 1 803,13 грн./м.кв. х 3%= 24 558,63 грн./12 міс.=2046,55 грн.х 4 міс.=8 186,20 грн. ),

Розрахунок заборгованості виконаний наростаючим методом та відповідає вимогам законодавства , тому у суду першої інстанції не було підстав для зарахування сплачених відповідачем сум за період з 14 квітня 2014 року по 15 січня 2015 року.

Крім того,суд першої інстанції не звернув уваги на те,що відповідно до Закону України від 23 березня 2017 року № 1989-VIII » Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо уточнення деяких положень та усунення суперечностей,що виникли при прийняття Закону України « Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні « пункт 38 підрозділу 10 розділу XX » Перехідні положення « Податкового кодексу України викладено в наступній редакції : нараховані та сплачені за період проведення антитерористичної операції суми плати за землю відповідно до статей 269-289 цього Кодексу за земельні ділянки,розташовані на тимчасово окупованій території та/або території населених пунктів лінії зіткнення,та/або території проведення антитерористичної операції,не підлягають поверненню на поточний рахунок платника податку,не спрямовуються на погашення грошового зобов*язання (податкового боргу) з інших податків,зборів,не повертаються у готівковій формі за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку. До зазначених сум надміру сплачених грошових зобов*язань не застосовуються строки давності,встановлені статтею 102 цього Кодексу,крім сум надміру сплачених податкових зобов*язань платників податків,які припиняють свою діяльність.

Таким чином,відсутня правова підстава для зарахування надміру сплачених відповідачем платежів у інший період,ніж заявлений в позові для стягнення ,а саме з 01 березня 2015 року по 30 квітня 2017 року.

Натомість,суд першої інстанції зазначені вище положення Податкового кодексу України при прийнятті рішення не врахував.

Законодавством України передбачений особливий порядок повернення коштів з державного та місцевих бюджетів.

Так,відповідно до Порядку повернення коштів,помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів,затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787,повернення помилкового або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень,відкритих в органах казначейства відповідно до законодавства,шляхом оформлення розрахункових документів. Повернення платежів у національній валюті здійснюється на рахунки одержувачів коштів,відкриті в банках або органах казначейства,вказані у поданні або заяві платника. Повернення платежів фізичним особам,які не мають рахунків у банках,може здійснюватись шляхом повернення у готівковій формі коштів за чеком органу казначейства з відповідних рахунків,відкритих у банках на ім*я органу казначейства,або з відповідних рахунків,відкритих у банках на ім*я органу казначейства,або з відповідних рахунків банку чи підприємства поштового зв*язку,вказаних у поданні або заяві платника (його довіреної особи).

Отже,якщо відповідач вважає,що він помилково або надмірно сплатив кошти в якості плати за земельну ділянку до місцевого бюджету,він має право звернутися до органів казначейства з відповідною заявою про повернення таких коштів.

Згідно відповіді департаменту фінансів Маріупольської міської ради № 28.2/23884 від 11 червня 2019 року ,за період з 01 березня 2015 року по 30 квітня 2017 року від ОСОБА_1 кошти в рахунок сплати боргу з орендної плати за землю не надходили,інформація щодо звернень відповідача до Маріупольської міської ради з приводу нарахування,сплати орендної плати за земельну ділянку,та або її повернення як надміру сплаченої ,відсутня.

Враховуючи вищевикладене,апеляційний суд дійшов висновку ,про необхідність скасування рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2019 року та ухвалення нового рішення про задоволення позову Маріупольської міської ради та стягнення з ОСОБА_1 на користь Маріупольської міської ради заборгованості з орендної плати за користування земельної ділянки , відповідно до договору оренди від 23 квітня 2008 року у розмірі 43 977,16 грн. та пені у розмірі 11 676,02 коп.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України ,якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції,не передаючи справи на новий розгляд,змінює рішення або ухвалює нове,цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків про задоволення позовних вимог Маріупольської міської ради апеляційний суд вважає, що з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути витрати з оплати судового збору у розмірі 1600 грн. у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції (а.с. 1), та у відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2400 грн.(а.с.137).

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 55 653,02 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Маріупольської міської ради - задовольнити .

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення .

Позов Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по орендній платі за користування земельною ділянкою - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 на користь Маріупольської міської ради ( р/р № 0054, код 18010900, отримувач Маріуп. УК /Лівобережний (Орджонікідзевський ) район , ГУ ДКСУ в Донецькій області, МФО 834016, ) заборгованість з орендної плати за користування земельної ділянки , розташованої за адресою АДРЕСА_2 ,площею 0,0454 га,кадастровий номер НОМЕР_2 , відповідно до договору оренди від 23 квітня 2008 року у розмірі 43 977 (сорок три тисячі дев*ятсот сімдесят сім ) грн. 16 коп. та пеню у розмірі 11 676 (одинадцять тисяч шістсот сімдесят шість ) грн.02 коп., що разом становить 55 653 (п`ятдесят п`ять тисяч шістсот п`ятдесят три ) грн. 02 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Маріупольської міської ради ( р/р № 0051, код 24060300, отримувач Маріуп.УК/м. Маріуполь/24060300, ГУ ДКСУ в Донецькій області, МФО 834016, )

витрати з оплати судового збору у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот ) грн. , у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції , та у відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2400 (дві тисячі чотириста ) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 24 червня 2019 року .

Судді: