Дата документу 18.06.2019
Справа № 334/8534/18
Провадження № 2/334/1344/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.;

при секретарі Сагайдак Г.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

Позивачці ОСОБА_1 , та її дочці ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради 14.02.2007 року.

Позивачка правомірно та на законних підставах набула право власності на вищевказаний житловий будинок та на теперішній час є співвласником вказаного об`єкту нерухомості разом зі своєю дочкою ОСОБА_3 (третя особа по справі), але вони позбавлені можливості вільно користуватися своїм житлом через те, що у зазначеній квартирі окрім них зареєстрований її син, відповідач по справі, ОСОБА_2 , який в квартирі більше року не проживає у зв`язку з виїздом до Республіки Білорусь, де він отримав посвідчення про вид на проживання..

На теперішній час відповідач залишається зареєстрованим в будинку позивача, але оплату комунальних послуг не здійснює, в утриманні житла участі не приймає, його особисті речі в квартирі відсутні, квартирою не цікавиться, що суттєво порушує право власника нерухомості, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутись до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права та просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Справа призначена до розгляду в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягає на задоволенні позову.

Третя особа по справі в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позовних вимог своєї матері не заперечує, просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, проживає за межами України, надав суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги позивачки підтримав у повному обсязі, не заперечує проти задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності в рівних долях позивачці ОСОБА_1 та її дочці, третій особі по справі - ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради 14.02.2007 року, та згідно з Технічним паспортом на квартиру їх право власності зареєстроване в ЗМБТІ (а.с.6,7-8).

Позивачка ОСОБА_1 починаючи з 30.08.1976 р. та третя особа по справі ОСОБА_3 починаючи з 23.04.1998 року зареєстровані в спірній квартирі, що підтверджується відмітками Довідками про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстраційних послуг ЗМР та копією паспорту ОСОБА_3 (а.с.9,10,15).

Окрім власників, в квартирі, починаючи з 25.06.2011 року зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстраційних послуг ЗМР (а.с.11).

Факт свого не проживання відповідач підтверджу наданою до суду своєю особистою заявою, в якій позов визнав та не заперечує проти зняття його з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.46), також відповідач більше року проживає за межами України, 17.07.2018 року отримав Посвідку на постійне проживання та з 10.08.2018 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.17,18).

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Наявність реєстрації відповідача в квартирі АДРЕСА_2 приводить до обмеження права власності позивача, що виражається в неможливості розпорядитись об`єктом власності на свій розсуд, та нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла.

Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.

Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є сином позивачки, був зареєстрований в даному житловому будинку як член її сім`ї та втратив право користування даним житлом, оскільки більше 1 року в ньому не проживає, однак добровільно з реєстраційного обліку не знявся та залишається зареєстрованим в спірному житловому приміщенні, жодних зобов`язань пов`язаних з утриманням будинку відповідач не несе, ним не користуються, повністю припинив виконувати обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення, не цікавиться спірним приміщенням, що спричиняє власнику, позивачу додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 . підлягають задоволенню.

Керуючись Конституцією України, ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 346, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 9, 64,72 ЖК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Баруліна Т. Є.