Справа № 740/4377/18
Провадження № 2/740/193/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої- судді Ковальової Т.Г.,

за участю секретаря - Кононяко С.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Семенка В.І.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Щербака О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати житловий будинок АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у вересні 1997 року він та його батьки вирішили придбати особисто для нього вищевказаний житловий будинок, домовившися з продавцем ОСОБА_3 за ціну, еквівалентну 1 700 доларів США, при курсі долара на той час 1,86 грн. Зразу вони сплатили 1 500 грн та батьки віддали в рахунок оплати вартості будинку двох поросят. У травні 1998 року вони остаточно розрахувалися з продавцем за будинок, сплативши ще 850 гривень.

Договір купівлі-продажу не оформили тому, що у його матері та продавця був усний договір про те, що юридично вони оформлять право власності пізніше. Це було пов`язано з труднощами в оформленні документів, оскільки будинок був приватизований у 1996 році на трьох осіб, одна з яких на той час була малолітньою.

У вказаному будинку він почав проживати з 1997 року, разом із батьками вони зразу ж зробили у ньому ремонт, а саме: підбили стелю, постелили дерев`яну підлогу, встановили нову піч та грубу. До 1998 року ремонт був закінчений і він остаточно вселився в будинок.

Через півтора роки після придбання будинку восени 1999 року він познайомився з відповідачкою, з якою у січні 2000 року зареєстрували шлюб. Спочатку вони разом жили у його батьків, а влітку 2000 року перейшли проживати до спірного будинку.

Тільки у 2013 році він нарешті вирішив оформити придбання спірного житлового будинку і 26 липня 2013 року приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Голік Л.В. було посвідчено договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 між ним та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Зазначає, що він з 06 грудня 1996 року, а також відповідачка з 03 жовтня 2000 року зареєстровані взагалі в іншому житловому приміщенні - у квартирі АДРЕСА_2 .

У судовому засіданні позивач - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та пояснив, що договір купівлі - продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 був укладений ним через 16 років після фактичного його придбання за кошти його матері в 1997 році, а він на той момент перебував у шлюбі з першою дружиною ОСОБА_6 , з якою вони робили ремонт у придбаному будинку і з якою розірвали шлюб в 1999 році.

Восени 1999 року він познайомився з ОСОБА_2 , з якою у січні 2000 року зареєстрував шлюб, після чого півроку вони проживали у його батьків, оскільки поліпшували житлові умови у будинку по АДРЕСА_1 , а через півроку вселилися до цього будинку.

Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу вказаного будинку відбулося під час перебування його у шлюбі з відповідачкою 26 липня 2013 року між ним та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . При цьому грошові кошти за договором не передавалися, оскільки ця передача відбулася у 1997 році. На сьогоднішній день він не проживає в цьому будинку, тому що відповідачка чинить йому перешкоди.

У 1995 році він, як головний ветлікар, отримав квартиру АДРЕСА_2 , де зареєстрував місце проживання ОСОБА_2 . У спірному будинку відповідачка ніколи зареєстрована не була. Їх дочка ОСОБА_7 зареєстрована по АДРЕСА_1 . Згідно пункту 16 договору купівлі - продажу будинку відповідачка давала згоду на купівлю будинку, оскільки вони на той час перебували в шлюбі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що з 1999 року вона разом з ОСОБА_1 проживали у його батьків, а у 2000 році перейшли проживати до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де вони за спільні кошти проводили ремонт, облаштували газо- та водопостачання у бидинку, побудували веранду, літню кухню. Під час перебування у шлюбі з відповідачем вони зробили прибудову до будинку.

У 2013 році вони уклали з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу. Гроші були у ОСОБА_1 і він передавав їх колишньому власнику будинку - ОСОБА_3 , який на даний час помер.

У будинку по АДРЕСА_1 позивач не проживав до 2000 року, а мешкав у батьків. Їх дитина, ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у спірному будинку. З ОСОБА_1 вони припинили спільне проживання 08 червня 2018 року, а шлюб розірвали у 2019 році.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що вона була присутня під час перемовин між ОСОБА_3 та матір*ю позивача ОСОБА_1 щодо купівлі-продажу належного ОСОБА_3 спірного будинку, за придбання якого ОСОБА_9 передала 1 500 грн та двох поросят. З першою дружиною ОСОБА_1 перейшов проживати у цей будинок через декілька місяців, а після розлучення з нею і одруження з відповідачкою вони деякий час проживали у його батьків, а пізніше вселилися у спірний будинок. Зараз у будинку проживає відповідачка, а у ОСОБА_1 проживає у будинку третьої дружини.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що, коли позивач проживав із першою дружиною, його батьки придбали їм будинок по АДРЕСА_1 . У 1999 році він почав проживати з другою дружиною - відповідачкою ОСОБА_2 В 2001 році у них народилася дочка. Спірний будинок купила мати ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показала що у 1997 році батьки позивача у ОСОБА_3 купили будинок в АДРЕСА_1 для позивача з першою дружиною. Стосовно передачі грошей за будинок вона інформацією не володіє.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показала, що вона з 1992 до 2015 року працювала головним бухгалтером. У 1996 році ОСОБА_1 , як ветлікарю, виділили квартиру по АДРЕСА_4 в приміщенні колишньої школи. Вони були свідками продажу будинку по АДРЕСА_1 1997 році секретар сільради писала розписку про те, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_9 1 500 грн та двох поросят. При курсі долара на той час 1,87 грн вона перерахувала, що ОСОБА_9 ще залишалося заплатити 860 грн. Гроші при свідках не передавалися, а лише складалася і підписувалася розписка, але вони її не завіряли. Позивач ОСОБА_1 на той час проживав з першою дружиною.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що її син ОСОБА_1 як ветлікар у 1996 році отримав квартиру АДРЕСА_2 , а у вересні 1997 року вони з чоловіком купили йому сусідній будинок по АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 , якому вона передала при свідках 1 500 грн та двох свиней і залишилося віддати 860 грн. На другий день у сільраді вони написали розписку, яку їм не завірили. ОСОБА_3 не міг продати будинок, оскільки в ньому була прописана неповнолітня дитина, тому вони з ним домовилися, що почекають з оформленням документів. 09 травня 1998 року вона передала решту грошей за придбаний будинок в сумі 860 грн. В 2013 році вони уклали договір купівлі-продажу будинку. Ремонт у будинку зробили до 1998 року і 01 січня 1998 року її син ОСОБА_1 перейшов із першою дружиною проживати у спірний будинок. Через рік вони розлучилися. У 1999 році син познайомив їх з ОСОБА_2 , з якою у 2000 році зареєстрував шлюб. При оформленні документів на будинок у нотаріуса вона присутня не була, а платила лише за оформлення документів. Розписку писали у присутності голови, бухгалтера та секретаря. На даний момент розписки вже не має. Гроші віддавали у дворі, а в сільській раді написали лише розписку.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 2000 році почали проживати у спірному будинку, який купили у ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показала, що у 2000 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перейшли від батьків проживати у будинок по АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року у цьому будинку і проживає та зареєстрована у ньому до теперішнього часу. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є її батьками. За час спільного проживання вони робили ремонт будинку, провели у будинок газ, воду, побудували гараж, а 2013 році оформили договір купівлі-продажу будинку .

.Свідок ОСОБА_15 показала, що в 1999 році сторони у справі проживали у батьків позивача, а у 2000 році вони перейшли проживати у будинок по АДРЕСА_1 , де робили ремонт. Купівлю-продаж будинку вони оформили у 2013 році.

Свідок ОСОБА_16 показав, що відповідачка ОСОБА_2 є його сестрою. У 2000 році вона перейшла проживати з ОСОБА_1 у будинок по АДРЕСА_1 , який вони приводили до ладу: будували сараї, робили ремонт у будинку, проводили газ, воду, добудували веранду, літню кухню. Він - плиточник, маляр, тому встановлював їм ванну. Сторони по справі за спільні кошти купували плитку та цеглу. В 2013 році вони оформили договір купівлі-продажу цього будинку.

Свідок ОСОБА_4 показала, що наданий їм у користування з чоловіком ОСОБА_3 та дитиною будинок по АДРЕСА_1 1991 році вони приватизували на трьох з неповнолітньою дочкою. В 1997 році цей будинок вони продали ОСОБА_9 - матері позивача. Вони домовилися за ціну будинку - 1 700 грн. При передачі грошей присутньою вона не була. Спочатку покупці віддали частину грошей, а решту віддавали в 1998 році. У 2013 році вона разом з чоловіком та дочкою були присутні при оформленні договору купівлі-продажу цього будинку. Договору вона не читала, але його підписувала. У нотаріуса також були ОСОБА_1 з ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою сторін по справі та була свідком того, що у 1997-1998 роках мати позивача ОСОБА_9 робила ремонт у спірному будинку. З її слів їй відомо, що в будинку підшивалася стеля, був прибудований коридор, побудовані гараж, кухня, проведено газопостачання та воду. Зараз у будинку проживає відповідачка з дітьми.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків та дослідивши усі докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу.

З позовної заяви вбачається, що позивач в якості підстав своїх позовних вимог посилається на дві підстави, передбачені ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, зазначаючи, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Предметом доказування в судовому засіданні позивач обрав доведення показаннями свідків факту придбання його матір*ю ОСОБА_9 за власні кошти будинку по АДРЕСА_1 1997 році для нього особисто під час перебування його в зареєстрованому шлюбі з першою дружиною, з якою вони проживали у вказаному будинку до розірвання шлюбу у 1999 році, тому, на його думку, укладений та нотаріально посвідчений 26 липня 2013 року договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 між ним та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за згодою ОСОБА_2 під час перебування їх у шлюбі не тягне за собою визнання будинку об*єктом спільною сумісної власності подружжя і не надає відповідачці права на частку у вказаному будинку.

Суд вважає таке трактування позивачем норм Сімейного кодексу довільним і безпідставним.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

У судовому засіданні встановлено, що 14 січня 2000 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано шлюб (а.с.8).

У період шлюбу 26 липня 2013 року приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Голік Л.В. було посвідчено договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.9-10).

В п.16 вказаного договору зазначено, що його укладено за згодою другого з подружжя - ОСОБА_2 , справжність підпису якої засвідчено 26 липня 2013 року приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Голік Л.В. за реєстровим №848 (а.с.10).

Відповідно до договору купівлі-продажу загальна вартість будинку становить - 19 410 грн.

До оформлення вказаного договору і після його оформлення з 2000 року сторони проживали у вказаному будинку, тобто користувалися вказаною власністю спільно та в інтересах сім`ї.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірний будинок є об*єктом спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст.60 СК України.

Доводи позивача про те, що спірний будинок був придбаний у 1997 році за особисті гроші його матері для нього особисто, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Жодного письмового доказу передачі суми вартості житлового будинку продавцю позивачем не надано.

Згідно звіту про оцінку майна №181004-012 ринкова вартість без ПДВ зазначеного житлового будинку станом на 04 жовтня 2018 року становить 68 450 грн.

Згідно ч.3 ст.640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК К України).

Статтею 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що становить 340 грн.

Згідно частини 1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування,

Таким чином, показання допитаних за клопотанням позивача у судовому засіданні свідків стосовно передачі коштів у рахунок плати за придбання спірного житлового будинку у 1997 році до нотаріального оформлення договору купівлі-продажу житла у 2013 році, не можуть вважатися допустимими доказами і рішення не може ґрунтуватися на їх свідченнях.

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем не спростовано, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірне майно придбане за його чи його батьків особисті кошти, договір купівлі-продажи будинку від 26 липня 2013 року не визнаний недійсним, а тому відсутні правові підстави для визнання будинку особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Так правова позиція висловлена у Постанові Верховного суду України від 13 березня 2019 року № 334/9028/15-ц.

Керуючись ст.57, 60, 65 СК України, ст. 10, 12,13, 78, 81, 89, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 особистою приватною власністю відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п.15 п.п.15.5 перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду подається учасниками справи через суд першої інстанції - Ніжинський міськрайонний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуюча суддя Т.Г. Ковальова