УХВАЛА

21 жовтня 2019 року

м. Київ

справа №203/3574/17

провадження № 61-18212ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», третя особа: Дніпровська міська рада, про визнання договорів частково недійсними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року, залишеним без змін рішенням Дніпровського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року, в якій просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З цього приводу скаржник зазначила, що дана справа має значний суспільний інтерес, оскільки всі мешканці будинку зацікавлені в вирішенні даного спору для отримання можливості реалізації права на отримання комунальних послуг за економічно обґрунтованим тарифом, а справа має виняткове значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки на момент звернення з касаційною скаргою відсутні правові висновки Верховного Суду щодо правильності застосування положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Вказані доводи Верховний Суд не приймає до уваги, оскільки поняття «суспільного інтересу» включає в себе інтереси суспільства держави в цілому, невизначеного кола осіб, інтереси яких можуть бути забезпечені вирішенням даної справи. А скаржник посилалася на обмежене коло осіб, зацікавлених у вирішенні справи, що не підпадає під визначену законодавством підставу для перегляду рішення в малозначній справі. Посилання на відсутність правових висновків Верховного Суду щодо застосування Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не заслуговують на увагу, така підстава не передбачена чинним процесуальним законодавством для перегляду в касаційному порядку судових рішень в малозначній справі, а позивачем не доведено неоднакове застосування вказаних норм судами попередніх інстанцій.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Скаржник просить суд касаційної інстанції рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Досить важливим є те, що правове регулювання та застосування норм матеріального права у відносинах, які склалися між учасниками даного спору щодо визнання договорів частково недійсними, зобов`язання вчинити дії не представляють складності, суди ухвалювали рішення відповідно до усталеної судової практики, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України). Таким чином, за встановленими фактичними обставинами справи та правовідносинами; правовим регулювання спору, справа не представляє значної складності, а відтак не належить до виключень із категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», третя особа: Дніпровська міська рада, про визнання договорів частково недійсними, зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя А. А. Калараш