Провадження № 2/520/495/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2019 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Нефедової Г.В.,

представника відповідача - Галайчук Г.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської обласної дирекції ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору №2008/686-Ф03.14 від 04.02.2008 року недійсним застосувавши наслідки визнання угод недійсними по відношенню до іпотечного договору , та встановлення факту порушення відповідачем норм Закону України « Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачам і умов кредитування і сукупності вартості кредиту » при укладенні кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 03.11.2017 року звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом про визнання недійним кредитного договору №2008/686-Ф03.14 від 04.02.2008 року, укладеного ОСОБА_1 з Акціонерно-комерційним Банком Соціального Розвідку « УкрСоцбанк» ( надалі перейменовано в ПАТ» УкрСоцбанк») із застосуванням наслідки визнання правочину недійним до договору іпотеки від 04.02.2008 року, та встановивши факт порушення Банком норм ч.2 ст. 11 Закону України « про захист прав споживачів» а також Правил надання Банками України інформації споживачам і умов кредитування і сукупної вартості кредиту», затверджених Постановою Правління Національного Банка України №168 від 10.05.2007 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні Кредитного договору 04.02.2008 року Банком не було надано споживачу банківських послуг ( позичальнику ) детальної розрахунку загальної вартості кредиту а крім того предметом договору визначені валютні цінності долари США, незважаючи не відсутність у Банка права надання кредиту в іноземній валюті.

До судового засіданні 29.05.2019 року від представника позивачів - ОСОБА_5 надані письмові пояснення у підтвердження позовних вимог та клопотання про розгляд справи за відсутністю позивачів та їх представників.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим та недоведеним а також просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог яки стосуються договору укладеного у 2008 році.

Після усунення позивачами недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі суду від 06.11.2017 року ( а/с 32) ухвалою від 06.12.2017 року ( а/с 63) судом було відкрите провадження по цивільної справі із призначенням по справі попереднього судового засідання.

Ухвалою суду від 12.04.2018 року було задоволено клопотання представника позивача і витребувані у ПАТ « УкрСоцбанка» належним чином завірені копії договорів і додатків до них і доповнень, як відносяться до кредитного договору №2008/686-Ф03.14 від 04.02.2008 року ( а/с 84 ), на виконання якої Банком 30.01.2019 року до суду надані копії кредитного і іпотечного договорів із додатками, розрахунок заборгованості, копії банківської та генеральної ліцензії та додатки до неї (а/с 144).

Судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачів про призначення по справі судової економічної експертизи ( а/с 110), при збільшення позовних вимог у вигляді скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності та реєстрації права власності і залучення в якості третій особи на стороні відповідача державного реєстратора Бурлаченко І.В. ( а/с 184 ) та закрито підготовче судове засідання із призначенням розгляду справи по суті ( а/с 194).

Як встановлено у судовому засіданні 04.02.2008 року ОСОБА_1 як позичальник та Акціонерно-комерційний Банк Соціального Розвідку « УкрСоцбанк» ( надалі перейменовано в ПАТ» УкрСоцбанк») як кредитодавець уклали кредитний договір №2008/686-Ф03.14 ( а/с 24 ), відповідно до умов якого ОСОБА_1 взяв кредит у розмірі 55 200 доларів США зі сплатою за користування кредитом 13,50% річних та зобов`язався у строк до 03.02.2023 року щомісячними рівними частками по 306,67 доларів США повернути кредитну заборгованість із процентами. ( п.1.1, 1.1.1 Договору ) .

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника по вищезазначеному кредитному договору між Банком і ОСОБА_2 як іпотекодавцем, укладено 04.02.2008 року іпотечний договір ( а/с 19) відповідно до умов якого предметом іпотеки визначена квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності іпотекодавцю.

Згідно детального розпису сукупної вартості кредиту, підписаного позичальником ОСОБА_1 ( а/с 150) йому було доведено розрахунок сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки і абсолютне значення подорожчання кредиту.

Відповідно до додаткової угоди №1 (а/с 153 ) 14.06.2010 року укладено між Банком і ОСОБА_1 були узгоджені нові умови погашення кредиту, до якої в якості додатка було роз`яснено позичальнику новий детальний розпис сукупної вартості кредиту (а/ 155).

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України).

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч.1 ст. 202 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ( ч.1 ст. 204 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

В даному випадку суд приходить до висновку, що істотні умови кредитного договору№2008/686-Ф03.14 від 04.02.2008 року, були узгоджені між сторонами, про що свідчить не лише підписання договору, а подальші дії позичальника, який отримавши кредитні кошти з заявами про невиконання умов договору, або їх неналежного виконання, з боку банку не звертався, протягом тривалого часу з 04.02.2008 року по 03.11.2017 року виконував взяти на себе зобов`язання, не заперечуючи проти розміру щомісячних платежів, або незрозумілості умов і розміру погашення кредитної заборгованості.

Суд враховує, також і той факт, що отримавши кредитні кошти позичальник розумів що згідно кредитного договору сума кредиту визначена в іноземної валюті , однак погодився саме із таким розміром кредитних коштів, розуміючи про можливість коливання валютного курс, а також підписав і детальний розпис сукупної вартості кредиту і додаткову угоду №1 в яких було визначена повна вартість сум, які необхідно виплатити для погашення кредиту і процентів за користування кредитом.

Одночасно із цим, суд враховує, що згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а у відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин слід враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного суду, приймає до уваги, що постановою Верховного Суду від 11.04.2018 року по справі 383/502/15-ц встановлено, що згідно з банківською ліцензію № 75 від 24 грудня 2001 року, виданою Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», має право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» а крім того Відповідно до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року, виданого Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу а також самого додатку до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року «Перелік операцій, які має право здійснювати АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», останній має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг належать операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Пунктом 2.3 Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (стаття 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію, письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» вважається генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У сукупності дані обставини дають можливість встановити відсутність підстав для визнання кредитного договору №2008/686-Ф03.14 від 04.02.2008 року недійсним повністю або частково, а також про застосування наслідків визнання правочину недійним.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( РНОКПП , місце проживання: АДРЕСА_2 ) ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Одеської обласної дирекції ПАТ «Укрсоцбанк» ( , місце реєстрації : м. Київ, вул. Ковпака, 29, обласна дирекція: м. Одеса, вул. Ю. Олеші, 6 ) про визнання кредитного договору №2008/686-Ф03.14 від 04.02.2008 року недійсним застосувавши наслідки визнання угод недійсними по відношенню до іпотечного договору від 04.02.2008 року, та встановлення факту порушення відповідачем норм Закону України « Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачам і умов кредитування і сукупності вартості кредиту » при укладенні кредитного договору.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня оголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луняченко В. О.

Повне судове рішення складено 10.06.2019 року