Справа № 1424/2649/2012
Провадження № 22ц/812/1094/19 Головуючий у 1-ї інстанції Франчук О.Д.
Категорія 59 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 липня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Гавор В.Б.,

за участю: відповідача, представника третьої особи - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

(далі - АТ КБ «ПриватБанк»)

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 3 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Франчук О.Д. в залі судових засідань в місті Южноукраїнськ Миколаївської області о 10 годині 32 хвилині зі складанням його повного тексту, по справі

за позовом

ПАТ КБ «Приватбанк»

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5

про звернення стягнення на іпотечне майно,

В С Т А Н О В И Л А:

28 листопада 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_5 про визнання дійсним іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_6 і банком, звернення стягнення у розмірі 93 727, 47 доларів США заборгованості по кредитному договору на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та виселення усіх осіб, які проживають в ній зі зняттям їх з реєстраційного обліку. Звернення стягнення просив провести шляхом продажу предмета іпотеки банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу та наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

В обґрунтування позову посилався на те, що позичальник ОСОБА_5 за кредитним договором від 19 серпня 2007 року, укладеним з банком, не виконує свої зобов`язання, внаслідок чого станом на 8 жовтня 2012 року виникла заборгованість за тілом кредиту, процентами, комісією, пенею та штрафами, яку позивач хоче стягнути за рахунок отриманого від відповідача за договором іпотеки предмету іпотеки - спірної квартири №196 .

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27 червня 2013 року у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проведена заміна відповідача на його правонаступників - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ..

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 грудня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

18 листопада 2016 року ОСОБА_2 подана заява про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 грудня 2016 року заява ОСОБА_2 задоволена, заочне рішення суду скасовано та справа призначена до судового розгляду.

У заявах, поданих у якості заперечень на пред`явлені позовні вимоги відповідач та представник третьої особи ОСОБА_2 вважала їх необґрунтованими та просила застосувати до цих вимог позовну давність, а також врахувати знаходження на виконанні рішення іншого суду щодо стягнення з третьої особи як позичальника кредитної заборгованості.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 3 квітня 2019 року у задоволенні позову банка відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що одночасне виконання рішень різних судів про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до подвійного стягнення суми заборгованості.

В апеляційній скарзі представник позивача АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі з підстав, викладених ним в якості обґрунтування позову.

На його думку чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання за іпотекою з прийняттям судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, що судом першої інстанції не враховано.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 надала письмовий відзив, в якому зазначала, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 9 серпня 2007 року між ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого спочатку став ПАТ КБ «Приватбанк», а потім АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний №NKUCGA00000133 про надання кредитних коштів у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у загальному розмірі 44 000 доларів США на придбання квартири та страхові платежі, зі сплатою щомісячних відсотків у розмірі 0,92%, винагороди за надання фінансового інструменту (1,5% і 0,20%) та строком повернення кредитних коштів до 8 серпня 2017 року. Позичальник зобов`язаний до сплати щомісячного платежу у розмірі 635,39 доларів США, якій складається із заборгованості по кредиту, відсоткам та винагороді (т.1 а.с.15-17).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитною угодою, 9 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_6 передав в іпотеку належне йому житло у вигляді квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку він набув у шлюбі спільно з дружиною ОСОБА_9 .. Договір посвідчено нотаріально і відомості за ним внесені до відповідних реєстрів (т.1 а.с.18-22).

ІНФОРМАЦІЯ_1 іпотекодатель ОСОБА_6 помер, та після нього спадщину прийняли відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , отримавши свідоцтва на право власності на квартиру №196 на 2/3 та по 1/6 частині відповідно кожний. Дружина померлого ОСОБА_9 від прийняття спадщини та частки відмовилася (т.1 а.с.39, 51-61).

Також за матеріалами справи вбачається, що починаючи з січня 2008 року позичальник ОСОБА_5 належно умови кредитного договору не виконував, внаслідок чого позивач 14 березня 2009 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 і іпотекодателя ОСОБА_6 щодо дострокового стягнення суми кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на іпотечне майно - квартиру та виселення, посилаючись на його право як кредитора вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань за договором із погашенням заборгованості за тілом кредиту, процентами та штрафними санкціями.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

За такого банком була нарахована заборгованість за зобов`язаннями за договором (простроченими та поточними), і до суду пред`явлена вимога спочатку про звернення стягнення на іпотечне майно, а потім, у зв`язку з відомостями про смерть іпотекодателя, в усному порядку змінена на вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника ОСОБА_5 в загальному розмірі 38 092,15 доларів США, з яких: 37 122, 67 доларів США - заборгованість за тілом кредиту (поточна та прострочена), 873,54 долара США - відсотки (поточні та прострочені), 80 доларів США - комісія (поточна та прострочена) та 15,94 доларів США - пеня.

Звертаючись до суду із першим позовом про звернення стягнення на іпотечне майно та стягнення кредитної заборгованості, банк посилався на частину 2 статті 1054, частину 2 статті 1050 ЦК України, згідно з якими кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та плати за кредит, таким чином змінив строки повернення кредиту за договором.

За рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 листопада 2009 року з позичальника ОСОБА_5 за укладеним 9 серпня 2008 року кредитним договором на користь банка стягнута загальна сума боргу в розмірі 38 902,15 доларів США, що еквівалентно 293 309 грн. 56 коп. (т.1 а.с.58).

Рішення суду від 17 листопада 2009 року набрало законної сили, знаходиться на виконанні, але третьою особою як позичальником до наступного часу повністю не виконано (т.1 а.с.208-209).

Разом з тим, позивач повторно, у листопаді 2012 року, подав до суду позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, та просив звернути стягнення у межах заборгованості за тілом кредитом в сумі 37 998,71 долар США (яка складається із суми тіла кредиту та відсотків, що стягнуті за рішенням суду від 17 листопада 2009 року), нарахованих відсотків, після рішення суду на суму 23 116,50 доларів США, комісії в розмірі 3 401,85 долара США, пені в розмірі 24 717,40 доларів США та штрафів на суми 31,29 та 4 461,72 долара США, а всього на суму 93 727,47 доларів США, що еквівалентно 748 882 грн. 50коп..

При цьому, аналізуючи вищенаведені позовні вимоги банка, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що підстав для продовження нарахування відсотків та інших сум за кредитним договором і як наслідок для звернення стягнення в межах нарахованих сум, після судового рішення про дострокове стягнення заборгованості, є такими, що суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду про правильне застосування норм права, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року №1410цс18 при розгляді справи №444/9519/12.

Так Великою Палатою визначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання.

Між тим, звертаючись до суду та обґрунтовуючи позов, пред`явлений по даній цивільній справі, АТ КБ «ПриватБанк» вважав за можливим пред`явити вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки не тільки в рахунок боргу, який стягнуто із позичальника за рішенням суду, а додатково нарахувати суми, після стягнення заборгованості, незважаючи на те, що строк виконання основного зобов`язання наступив і відсутні підстави для нарахування позичальнику додаткових сум за його умовами.

Тому, на думку колегії суддів, вимоги банку є необґрунтованими не тільки в частині звернення стягнення в межах сум, нарахованих відсотків, після рішення суду, але ще і в частині вимог про звернення стягнення у вигляді комісії, оскільки: по-перше, такого платежу умовами кредитного договору не передбачене, а по-друге, банком додатковий платіж в умовах договору визначено як винагорода, але вона передбачена як складова частина щомісячного платежу за кредитом, строк виконання якого банком змінено, а тому додаткові підстави для її нарахування та стягнення після настання строку виконання основного зобов`язання, відсутні.

Необґрунтованою є також вимога позивача про звернення стягнення в межах нарахованої неустойки (пені) за несвоєчасність виконання зобов`язань, оскільки право позивача нараховувати відсотки за кредитом припинилося з моменту зміни строку виконання кредитних зобов`язань, а тіло кредиту вже стягнуто за рішенням суду.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що на час звернення до суду у банка є право на звернення стягнення на предмет іпотеки виключно в межах заборгованості за кредитним договором, яка стягнута за рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 листопада 2009 року.

В той же час відповідачем ОСОБА_2 подано заяву про застосування позовної давності до пред`явлених вимог АТ КБ «ПриватБанк» з посиланням на те, що банком пропущена позовна давність без поважних причин, а тому втрачено право на захист свого порушеного інтересу.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1, 5 статті 261 ЦК України).

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від цього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (постанова Верховного Суду України від 27 травня 2014 року у справі №3-23гс14).

Відповідно до частин 2 і 3 статті 264, частини 1 статті 265 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Колегією суддів встановлено, що банк первісно звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах дострокової заборгованості за кредитним договором 14 березня 2009 року, внаслідок чого наступив строк виконання основного зобов`язання та перервалася позовна давність, перебіг якої почався заново з наступного дня.

Відтак, пред`явивши повторно позов 28 листопада 2012 року, АТ КБ «ПриватБанк» пред`явив його за межами позовної давності, про застосування якої просила відповідач ОСОБА_2 ..

Суд наведене не врахував і ухвалив помилкове рішення.

За такого рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 1 статті 376, слід скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовити в частині звернення стягнення в межах заборгованості, яка стягнута за рішенням суду, за пропуском позовної давності, а в частині звернення стягнення в межах заборгованості, яка нарахована вже після судового рішення, за необґрунтованістю.

На підставі положень статті 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не має.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 3 квітня 2019 року - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про звернення стягнення на іпотечне майно - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дати складення повного тексту судового рішення.

Головуючий О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський

О.В. Локтіонова