Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

місто Київ

справа 305/2537/13-ц

провадження № 61-9732св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - Водицька сільська рада Рахівського району

треті особи: Водицька сільська рада Рахівського району, Управління Держземагенства у Рахівському районі Закарпатської області, ОСОБА_3 , Реєстраційна служба Рахівського районного управління юстиції

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області в складі судді Ємчука В. Є. від 21 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Куцина М. М., Бондаренка Ю. О., Бисаги Т. Ю. від 21 листопада 2016 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області в складі судді Ємчука В. Є. від 21 березня 2016 року, рішення Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Куцина М. М., Бондаренка Ю. О., Бисаги Т. Ю. від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Кушатана Б. П., Мацунича М. В., від 27 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку, визнання права користування дорогою (проїздом), усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою та будинком, визнання нечинним та скасування державного акту про право приватної власності на землю, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,15 га, розташованої в с. Водиця Рахівського району Закарпатської області, на якій збудовано житловий будинок. Фасадом будинок розвернутий до під`їздної дороги шириною 6 м, якою він користується для під`їзду до воріт та заїзду на своє подвір`я.

Через вказану дорогу знаходиться земельна ділянка відповідача.

Восени 2011 року відповідач влаштував вздовж забору та перед воротами позивача огорожу, а також загородив собі частину під`їзної дороги до його земельної ділянки власними воротами та огорожею, що позбавляє позивача можливості безперешкодно потрапити на своє подвір`я.

Вказував, що відповідач відмовився у добровільному порядку усунути перешкоди в користуванні ним прилеглою до свого подвір`я дорогою.

Посилаючись на технічну документацію забудови будинку та технічну документацію, отриману за результатами проведеної кадастрової зйомки, позивач вказував, що його земельна ділянка межує із землями загального користування, тобто тією дорогою, яку собі самовільно відгородив відповідач. Позивач вважав, що його право порушене відповідачем та просив суд:

визнати право власності на належну йому земельну ділянку, що підтверджено Державним актом від 22 вересня 1997 року серії НОМЕР_1 в конфігурації та в межах, які визначені Технічною документацією виготовленою та зареєстрованою у встановленому законом порядку у 2013 році;

визнати його право користуватися дорогою (проїздом), що прилягає до належної йому земельної ділянки зі сторони, позначеної в Державному акті літерами Б-А шириною 5 м;

усунути перешкоди в користуванні позивачем своїм житловим будинком та земельною ділянкою, розташованими за адресою: АДРЕСА_2 шляхом демонтажу улаштованих відповідачем огорожі вздовж межі, позначеної літерами Б-А та воріт на дорозі, що веде до його земельної ділянки;

зобов`язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні земельною ділянкою та будинком, заборонивши вчиняти будь-які дії, які б порушували або обмежували право приватної власності позивача на вказану земельну ділянку та житловий будинок;

визнати нечинним та скасувати виданий ОСОБА_2 державний акт про право приватної власності на землю від 15 жовтня 2002 року серії НОМЕР_2 ;

стягнути з відповідача на користь позивача 15 000 грн моральної шкоди;

вирішити питання розподілу судових витрат.

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та стягнення моральної шкоди.

ОСОБА_2 свої вимоги мотивував тим, що не визнає право власності ОСОБА_1 на його земельну ділянку, оскільки державний акт, яким підтверджено право власності, містить неточності.

Просив суд: визнати нечинним та скасувати рішення виконкому Водицької сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 19 лютого 1997 року № 70 про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,15 га урочище «Млаки» для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої на території Водицької сільської ради;

визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 22 вересня 1997 року серії НОМЕР_1 , виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,15 га, відведену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої на території Водицької сільської ради Рахівського району Закарпатської області;

стягнути з відповідача на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. та стягнути судові витрати.

Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2014 року об`єднано в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_2 із позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 23 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що зібраними доказами не встановлено факт наявності проїзної дороги до будинку позивача. Зазначена на проекті забудови ґрунтова дорога не являється дорогою загального користування, тому між суміжними землекористувачами відсутні землі загального користування комунальної власності с. Водиця. Крім того, суд дійшов висновку, що встановлення огорожі вздовж своєї земельної ділянки відповідачем не призвело до збільшення його земельної ділянки, чи захоплення земель, які відносяться до комунальної власності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку у відповідності з вимогами статей 116, 125, 155 ЗК України, а наявність технічних описок у описі меж суміжних земельних ділянок у виданому ОСОБА_1 на підставі рішення органу місцевого самоврядування державному акті ніяким чином не порушують права позивача ОСОБА_2 . Зазначені порушення можуть бути виправлені у спосіб, передбачений законом, а тому правові підстави, передбачені статями 80, 88, 116, 140 ЗК України, статтею 1167 ЦК України для визнання рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельної ділянки та виданого на його підставі державного акту на землю недійсними та стягнення маральної шкоди - відсутні.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 18 березня 2016 року у частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та автомобільною дорогою (проїздом) до житлового будинку скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 автомобільною дорогою під назвою АДРЕСА_3, яка була побудована на підставі генерального плану забудови села Водиця Рахівського району від 13 вересня 2000 року за № 107, шляхом знесення незаконно побудованої огорожі. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення вимог ОСОБА_1 мотивоване тим, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, не взяв до уваги ряд доказів, які було досліджено та про які було заявлено стороною позивача, що призвело до невірного вирішення спору. Судом апеляційної інстанції встановлено існування земель комунальної власності між земельними ділянками сторін, на яких самовільно, без жодних дозволів, з порушенням норм та правил влаштовано огорожу, яка відповідно до положень статті 152 ЗК України та статті 391 ЦК України порушує права позивача щодо користування житловим будинком та автомобільною дорогою.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 27 березня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу судових витрат, понесених у суді першої інстанції відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивна тим, що рішення суду першої інстанції щодо більшості вимог ОСОБА_1 було залишено без змін. Тому, передбачена цивільним процесуальним законом підстава для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_1 під час розгляду справи у суді першої інстанції, апеляційним судом не вбачається.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та залишити в цій частині без змін рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 18 березня 2016 року.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, вийшов за межі апеляційної скарги, ухвалюючи рішення про задоволення позову, не вказав, яка саме огорожа порушує права позивача, місце її розташування та в чому полягає незаконність її побудови.

ОСОБА_1 у своєму відзиві заперечував проти задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , просив її відхилити.

У касаційних скаргах, поданих у грудні 2016 року та квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2016 року в частині відмови йому в задоволенні позову, залишити в іншій частині рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 18 березня 2016 року без змін та скасувати ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 27 березня 2017 року, ухвалити додаткове рішення, яким задовольнити вимоги про присудження позивачу відшкодування понесених ним судових витрат у суді першої інстанції.

Касаційні скарги ОСОБА_1 мотивовані тим, що суд апеляційної інстанції встановивши наявність між земельними ділянками сторін дороги, яка є комунальною власністю, облаштування відповідачем на вказаній дорозі огорожі та порушення відповідачем його прав, безпідставно не стягнув на його користь завдану діями відповідача моральну шкоду.

Крім того, ОСОБА_1 касаційну скаргу в частині оскарження ухвали апеляційного суду щодо розподілу судових витрат мотивував тим, що судом задоволено фактично 20 % від його позовних вимог, однак присуджена сума судових витрат не є співмірною із розміром задоволених позовних вимог.

ОСОБА_2 заперечував проти задоволення касаційних скарг ОСОБА_1 , просив їх відхилити, ухвалу апеляційного суду рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційного в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 , витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2016 року.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року та від 24 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 , витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу Кривцовій Г. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням виконавчого комітету Водицької сільської ради від 19 лютого 1997 року за № 70 ОСОБА_1 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування господарських споруд, яка розташована біля будинку АДРЕСА_1 .

22 вересня 1997 року Водицькою сільської радою на підставі рішення Водицької сільської ради від 19 лютого 1997 року ОСОБА_1 видано державний акт на право приватної власності на землю серія НОМЕР_3 .

Згідно з планом зазначена земельна ділянка має довжину: від точки А до Б - 23,1 м, від Б до В - 73,2 м, від В до Г - 18,2 м та від Г до А - 76,2 м вказана земельна ділянка межує з ділянками громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Також, згідно із зазначеним у Державному акті планом зовнішніх меж земельних ділянок, земельна ділянка ОСОБА_1 межує із дорогою, що позначена між точками А і Б, а також В і Г.

Рішенням Водицької сільської ради Рахівського району від 9 квітня 1999 року ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на зазначеній земельній ділянці розміром 0.15 га в урочищі „ Млаки" с. Водиця Рахівського району.

У грудні 1999 року ОСОБА_1 виготовлено будівельний паспорт на будівництво житлового будинку на земельній ділянці розміром 0.15 га в урочищі „Млаки" с. Водиця Рахівського району та затверджено у встановленому законом порядку.

Із проекту забудови земельної ділянки, який додано до будівельного паспорту житлового будинку, що належить ОСОБА_1 та складено у грудні 1999 року, встановлено, що з двох сторін земельної ділянки ОСОБА_1 зазначено дорогу, з однієї сторони ґрунтову (до центру села), з іншої - проектна дорога шириною 6 метрів.

Відповідач ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку розміром 0.15 га землі для будівництва та обслуговування житлового будинку в урочищі «Млаки» с. Водиця Рахівського району на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 жовтня 2002 року, укладеного з ОСОБА_7

ОСОБА_7 набув право власності на земельну ділянку на підставі рішень Водицької сільської ради від 19 лютого 1997 року та від 24 квітня 1997 року, якими йому передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0.15 га.

На підставі рішення Водицької сільської ради Рахівського району від 9 вересня 1997 року ОСОБА_7 виданий державний акт серії НОМЕР_4 . Встановлено, що у плані зовнішніх меж земельної ділянки у точках А-Ж значиться земельна ділянка ОСОБА_1 .

Згідно з державним актом від 15 жовтня 2002 року серії НОМЕР_2, виданого на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , ОСОБА_2 являється власником земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель, розташованої на території Водицької сільської ради.

Згідно з планом зовнішніх меж земельної ділянки, належної ОСОБА_2 , довжина ділянки від точки А до Б становить 24 м, від Б до В - 54,2 м, від В до Г - 32 м, від Г до Д - 13,7 м та від Д до А - 48,3 м. Дана земельна ділянка межує у точках А-Б із земельними ділянками ОСОБА_8 , у точках Б-В - ОСОБА_9 , В-Г - ОСОБА_1 , Г -Д - ОСОБА_10, Д -Е - ОСОБА_14 , Е-А - земля загального користування.

Із листа виконкому Водицької сільської ради від 18 квітня 2011 року встановлено, що у Водицькій сільській раді наявний генеральний план забудови населеного пункту, розроблений у 1973 році, зокрема АДРЕСА_3 , де розташовані земельні ділянки сторін.

Рішенням Водицької сільської ради від 03 квітня 2013 року № 1 створено комісію для обстеження спірних земельних ділянок громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . За результатами роботи комісії сторонам запропоновано провести інвентаризацію власних земельних ділянок геодезичними приладами, що дасть змогу встановити межі в натурі, а також причину виникнення конфлікту. У ході обстеження було встановлено, що сторони мають державні акти на право власності на земельні ділянки. На період видачі державних актів жодна технічна документація не виготовлялася, тому відсутні акти опису меж, акти встановлення та погодження зовнішніх меж земельних ділянок, передачі межових знаків. Згідно з генеральним планом забудови, який розроблений у 1973 році, дорога була передбачена, але при розподілі земельних ділянок урочища «Млаки» не було розроблено та погоджено детальний план забудови земельних ділянок (на даний час такий план у Водицькій сільській раді відсутній).

Актом обстеження, складеного за участю депутатів сільської ради та затвердженого Водицькою сільською радою від 20 вересня 2012 року, встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_2 , яка розташована по АДРЕСА_3 без номеру, огороджена металевою сіткою з воротами.

Із письмової відповіді відділу містобудування та архітектури Рахівської районної державної адміністрації від 17 жовтня 2014 року встановлено, що основним видом містобудівної документації на місцевому рівні являється генеральний план забудови с. Водиця, розроблений Закарпатським філіалом інституту „Діпромісто" в 1973 році. Рішенням Водицької сільської ради від 1 березня 2013 року № 34 визнано існуючим генеральний план забудови с. Водиця придатним для подальшого використання. Детальний план забудови території кварталу забудови урочища «Млаки» с. Водиця не розроблявся.

Згідно із повідомленням виконкому Водицької сільської ради від 03 грудня 2014 року № 266, Водицькою сільською радою рішення про виділення дороги в урочищі «Млаки» по АДРЕСА_3 не приймалося.

Із повідомлення Водицької сільської ради від 04 березня 2016 року № 55 встановлено, що АДРЕСА_3 була побудована господарським методом без залучення підрядника, тому дозвіл на будівництво вулиці та акт вводу вулиці - відсутній.

Із листа управління містобудування та архітектури від 03 липня 2015 року встановлено, що генеральний план села Водиця Рахівського району розроблявся та був затверджений у 1973 році, а рішенням цієї ради від 01 березня 2013 року він визнаний існуючим і придатним для подальшого користування. Детальний план території кварталу забудови урочища «Млаки» с. Водиця не розроблявся.

Будівельний паспорт ОСОБА_1 у 1999 році видавався на підставі затвердженого генерального плану населеного пункту, рішення Водицької сільської ради від 09 квітня 1999 року, державного акту на право приватної власності на землю. Генеральним планом забудови населеного пункту с. Водиця передбачені вулиці, проїзди тощо. У генеральному плані обов`язково вказуються профілі вулиць, їх покриття, указані червоні лінії, лінії забудови. Вулиці розташовуються відповідно до затвердженого генерального плану. Влаштування доріг відноситься до лінійних об`єктів будівництва, тому на них розповсюджуються вимоги як до звичайних об`єктів будівництва: дозвіл на виконання будівельних робіт та обов`язкове прийняття в експлуатацію.

Судом апеляційної інстанції витребувано та досліджено матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за результатами розгляду якої Апеляційним судом Закарпатської області 31 жовтня 2012 року ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 . Рішення набрало законної сили.

Встановлено, що дозвіл на виконання будівельних робіт від 5 січня 2000 року на ім`я ОСОБА_1 видався на основі генерального плану забудови населеного пункту, виготовленого у 1973 році та розбивки нового кварталу забудови.

Із державного акту на право власності на землю від 22 вересня 1997 року серія НОМЕР_3 , виданого ОСОБА_1 , апеляційним судом встановлено, що на плані зовнішніх меж ділянки вказана дорога, позначена буквами А-Б, яка проходить між земельними ділянками сторін по справі.

За заявою ОСОБА_1 інспектором земельного відділу та секретарем Водицької сільської ради проведені заміри земельних ділянок ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 Встановлено, що земельна ділянка власника ОСОБА_2 фактично збільшена на 5.5 м, в бік ділянки ОСОБА_1 , тобто на ширину дороги.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 та касаційні скарги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в не скасованій частині та судові рішення апеляційного суду відповідають зазначеним вимогам закону.

При вирішенні спору слід виходити із законності набуття кожною із сторін права власності на спірну земельну ділянку із застосуванням до спірних правовідносин саме тієї редакції закону, яка була чинною на момент їх набуття.

Статтею 6 Земельного кодексу України 1992 року (далі - ЗК України 1992 року) передбачено право приватної власності громадян на землю, зокрема право громадян України на одержання у власність земельних ділянок для особистого підсобного господарства.

Відповідно до вимог статті 17 ЗК України 1992 року передача у власність земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно статті 56 ЗК України 1992 року, що була раніше надана громадянину, провадилася сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки. Зазначені земельні ділянки передавалися у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядали у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймали відповідні рішення.

Відповідно до вимог статті 56 ЗК України 1992 року для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської ради народних депутатів передавалися безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надавалися безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково могли надаватися земельні ділянки у користування.

Статтями 1-3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року передбачалося сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчувалися відповідною Радою народних депутатів, про що робився запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку загальною площею 0,15 га, яка розташована біля будинку АДРЕСА_1 в період дії ЗК України 1992 року, Закону України «Про власність», Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92 та на підставі рішення виконкому Водицької сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 19 лютого 1997 року № 70.

Згідно зі статтею 23 ЗК України 1992 року право власності або право постійного користування земель посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Судами встановлено, що державний акт, яким посвідчено право власності на земельну ділянку, що належить позивачу ОСОБА_1 , видано на підставі рішення виконкому сільської ради. Твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що даний акт містить помарки та на цій підставі підлягає скасуванню, обґрунтовано не взято до уваги судами, оскільки зазначені порушення можуть бути усунуті у інший спосіб, передбачений законом.

Вимога позивача ОСОБА_1 про визнання за ним право власності на земельну ділянку, визначену державним актом, однак із врахуванням конфігурацій та в межах Технічної документації, виготовленої та зареєстрованої у 2013 році, передбачає досудовий порядок врегулювання із іншим суб`єктним складом.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні автомобільною дорогою, суд апеляційної інстанції дослідив докази, зібрані судом першої інстанції, самостійно витребував письмові докази та встановив, що між земельними ділянками сторін знаходиться земля комунальної власності частину якої самовільно захопив відповідач, унаслідок чого позивач позбавлений можливості у повній мірі користуватися своїм майном.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в цій частині, апеляційний суд послався на встановлені рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2012 року обставини, зокрема: наявність дозволу на виконання будівельних робіт від 5 січня 2000 року на ім`я ОСОБА_1 ; витяг з генерального плану с Водиця Рахівського району, затвердженого 1973 року, рішення Водицької сільської ради від 13 вересня 2000 року.

Щодо доводів ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, Верховний Суд зазначає, що визнання апеляційним судом порушеного права сторони унаслідок незаконних дій відповідача, та зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком та автомобільною дорогою (проїздом) до житлового будинку шляхом знесення незаконно побудованої огорожі - саме по собі становить достатню справедливу сатисфакцію.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення апеляційним судом вимог закону під час стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, витрат сторін та їх представників, пов`язаних з викликом до суду, оскільки судом апеляційної інстанції вирішено питання розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 88 ЦПК України 2004 року пропорційно до задоволених вимог. Вказані витрати підтверджені зібраними у справі доказами, зокрема договором про надання юридичних послуг, квитанціями, чеками.

Із врахуванням встановлених обставин справи судом першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що узгоджується із вимогами статей 80, 88, 116, 140 ЗК України та статті 1167 ЦК України.

Наведені у касаційній скарзі ОСОБА_2 доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанції, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції в нескасованій частині та апеляційний суд правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57 - 60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідають вимогам статей 212, 213 - 215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції в нескасованій частині та висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновком суду щодо їх оцінки.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК Українисуд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення суду першої інтенції в нескасованій частині та суду апеляційної інстанції без змін, а скарги без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року в нескасованій частині, рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: Б. І. Гулько Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк