ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5584/19 Справа № 211/5004/18 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/5004/18-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання Чубіна А.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Ч ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2019 року, яке ухвалено суддею Ніколенко Д.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області об 11 годині 16 хвилин та повне судове рішення складено 18 березня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради, Товариство з обмеженої відповідальністю "Комбінат Благоустрою", про усунення перешкод в користуванні власністю, зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідач проживає в сусідній квартирі АДРЕСА_2 .

08.12.2017 року позивач, повернувшись додому, не змогла потрапити до своєї квартири, бо відповідачем ОСОБА_3 була встановлена перегородка та металеві двері, які відокремлювали квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 від загального коридору, на її прохання ключа від дверей їй не було надано, відповідач двері не відчинив, тому вона змушена була звернутися до поліції, та лише в присутності працівників поліції відповідач надав їй дублікат ключів від самовільно встановлених ним металевих дверей.

Вказаними діями відповідача їй було заподіяно моральної шкоди, оскільки для відновлення своїх прав вона змушена була звертатись до поліції, виконкому, інших служб міста, витрачати свій час для відновлення своїх прав. У вечірній час доби вона не могла потрапити до квартири, нервуючи з цього приводу, її нормальні життєві зв`язку ним були порушені.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні належною їй квартирою, усунувши перешкоди шляхом демонтажу за власний рахунок самовільно встановленої стіни та металевих дверей до квартир АДРЕСА_4 та звільнення тамбуру загального користування вказаних квартир від меблевої шафи; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10000 гривень.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належною їй квартирою АДРЕСА_1 , усунувши перешкоди шляхом демонтажу за власний рахунок самовільно встановленої стіни та металевих дверей до квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 та звільненням тамбуру загального користування вказаних квартир від меблевої шафи.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 500 гривень 00 коп., судові витрати по справі: судовий збір в сумі 1409 гривень 60 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 1000 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та направити справу для розгляду за підсудністю до Маловиського районного суду Кіровоградської області, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неврахування того, що він проживає у Маловиському районі Кіровоградської області і позов має бути подано саме за його місцем проживання.

Крім того, зазначає, що він ніколи не чинив позивачці перешкод у користування її власністю, а перегородка була встановлена для збільшення безпеки та збереження тепла у квартирах. При цьому, наполягає на тому, що він після встановлення перегородки відразу віддав комплект ключів ОСОБА_1 , однак у них склалися неприязні стосунки, у зв`язку з чим виникають конфлікти з приводу встановленої перегородки.

Також, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 в іншій квартирі в цьому ж будинку, яка належить їй на праві власності, здійснила самочинне переобладнання, однак на ці обставини ніхто не звертає увагу.

Крім того, на думку відповідача, відсутні підстави для стягнення з нього витрат на правову допомогу, оскільки понесення таких витрат не підтверджено належними та допустимими доказами.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Апелянт ОСОБА_3 , будучи завчасно (30.04.2019 року) належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи за його апеляційною скаргою (про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення йому судового повідомлення про призначення судового засідання на 25.06.2019 року - а.с. 94), в судове засідання не з`явився і про причини своєї неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 .. яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.03.2018 року (а.с. 5).

Власником сусідньої квартири АДРЕСА_5 є відповідач ОСОБА_3

29 січня 2018 року робочою комісією Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат благоустрою» було обстежено сходову клітину, де розташовані квартири АДРЕСА_6 НОМЕР_1 та АДРЕСА_1 , в результаті обстеження було виявлено, що мешканцем квартири АДРЕСА_2 на площадці сходової клітини встановлено самочинно перегородку в місці загального користування між квартирами, про що майстром дільниці, юрисконсультом та мешканцями будинку було складено відповідний акт (а.с. 6, 7).

01 березня 2018 року, в присутності комісії виконкому Довгинцівської районної в місті ради було проведено зустріч з мешканцями квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 будинку АДРЕСА_7 з питання самовільно встановлених металевих дверей та шафи у тамбурі на сходових клітинах між квартирами, що перешкоджає доступу до квартири АДРЕСА_3 . Згідно наданої копії протоколу № 1 (а.с. 14-16), відповідачем ОСОБА_3 визнано факт встановлення ним перегородки та металевих дверей і шафи, ключі ним добровільно надано сусідам, однак вважає, що його речі в прибудованій ним шафі нікому не заважають. ОСОБА_3 не згоден прибирати металеві двері та перегородку з меблевою шафою, та вважає, що сусіди повинні вирішити спірне питання в судовому порядку.

Відповідно до повідомлення Довгинцівського відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 20.02.2018 року, опитаний ОСОБА_3 повідомив, що він в присутності працівників поліції надав дублікат ключів мешканцям квартири АДРЕСА_3 та не мав наміру чинити їм перешкоди у користуванні власністю (а.с. 11).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача щодо перешкод у користуванні власністю та наявність у зв`язку з цим підстав для зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні власністю шляхом демонтажу за власний рахунок самовільно встановленої стіни та металевих дверей до квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_7 та звільненням тамбуру загального користування вказаних квартир від меблевої шафи. Також, суд дійшов висновку, що неправомірними діями відповідача ОСОБА_3 було порушено звичайний уклад життя позивача ОСОБА_1 та завдано їй моральної шкоди, розмір якої судом визначено у 500,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках, встановлених законом.

Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572», власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Факт встановлення меблевої шафи, стіни та металевих дверей у тамбурі загального користування квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_7 відповідачем ОСОБА_3 не заперечується.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_3 здійснив встановлення меблевої шафи, стіни та металевих дверей у тамбурі загального користування квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_7 без наявності відповідного проекту органу місцевого самоврядування та погодження із власником квартири АДРЕСА_7 .

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , у доступі до якої наявні перешкоди у вигляді меблевої шафи, стіни та металевих дверей у тамбурі загального користування квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_7 , тобто позивачка позбавлена права користування власністю та доказів протилежного відповідачем не надано.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що відповідачем не чиняться перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй квартирою спростовуються вищевикладеним.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, після встановлення перегородки, надав ОСОБА_1 комплект ключів від цієї перегородки, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки сам по собі факт встановлення ним перегородки, металевих дверей і шафи, без узгодження із співвласником квартири АДРЕСА_1 , свідчить про порушення її прав, як власника цієї квартири на безперешкодне користування власністю.

Крім того, до таких тверджень відповідача ОСОБА_3 колегія суддів відноситься критично, оскільки, відповідно до повідомлення Довгинцівського відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 20.02.2018 року, ОСОБА_3 надав дублікат ключів мешканцям квартири АДРЕСА_3 присутності працівників поліції (а.с. 11).

Доводи ж апеляційної скарги про те, що позивач сама порушує будівельні норми та здійснила переобладнання в іншій належній їй квартирі, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки дане питання не є предметом даного спору.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи всі обставини по справі, дійшов також обґрунтованого висновку і щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.

При цьому, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачці, суд врахував роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та належним чином обґрунтував розмір моральної шкоди в сумі 500 гривень, який відповідачем в апеляційній скарзі не спростовано.

Колегія суддів не може погодитись й з доводами апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на наступні обставини.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Встановлено, що правничу допомогу у справі позивачу надавала адвокат Сілкіна М.В. на підставі договору від 20 квітня 2018 року (а.с. 17) та відповідно до квитанції №211250 ОСОБА_1 сплачено адвокату 1 000,00 грн. (а.с. 18)

З огляду на наведене та враховуючи задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, які підтверджено документально.

Не приймаються колегією суддів й доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи з порушенням правил підсудності.

Так, підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України визначено, що позови, які виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або його основної частини.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За наведеного, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

При цьому, виключна підсудність встановлена з метою забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи. Зазначені у законі суди можуть здійснити такий розгляд, оскільки в районі їх діяльності знаходиться основна маса доказів.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 41, 42 Постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» надав судам роз`яснення, де зазначив, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна, до якого, згідно ст. 181 ЦК України, належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо.

Оскільки, предметом позовних вимог ОСОБА_1 є усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , тобто позов стосується нерухомого майна, то відповідно до ч.1 ст. 30 ЦПК України на зазначені вимоги розповсюджується виключна підсудність та зазначений позов пред`являється за місцем знаходження цього майна або основної його частини, що й було зроблено позивачкою.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: