Справа № 453/1202/17 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2732/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні заінтересованої особи ОСОБА_1 , його представниці ОСОБА_2 О.Д., представниці заявника Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України Свінціцької Н.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сколівського районного суду Львівської області в складі судді Микитин В.Я. від 25 липня 2019 року у справі за заявою Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України про роз`яснення рішення суду та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 25 липня 2019 року у задоволенні заяви Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України про роз`яснення рішення суду, - відмовлено. Заяву Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, - задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню повністю виконавчий лист № 453/1202/17, виданий 30.01.2019 року Сколівським районним судом Львівської області на примусове виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухваленого 04.06.2018 року у цивільній справі №453/1202/17, провадження 2/453/135/18, за позовом ОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату усіх сум, котра належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вказану ухвалу оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати абз. 3 резолютивної частини ухвали та відмовити у визнанні таким, що не підлягає виконанню повністю виконавчий лист №453/1202/17 від 30.01.2019р. Сколівського районного суду Львівської області на примусове виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухваленого 04.06.2018р. Вважає зазначену ухвалу такою, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Зазначає, що оскаржуваною ухвалою суттєво змінено рішення цього ж Сколівського районного суду Львівської області від 04.06.2018р., а також постанову Львівського апеляційного суду від 18.12.2018р. та зміст виконавчого листа, виданого 30.01.2019р. Сколівським районним судом Львівської області за №453/1202/17. Зазначає, що листи-роз`яснення, які не є навіть нормативно-правовими актами, але на які опирається Сколівський районний суд, підтримуючи Відповідача, не можуть йти всупереч Закону. Адже саме за затримку розрахунку при звільненні працівника відшкодовуються збитки внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди за несвоєчасний (затриманий) розрахунок. Відтак, це означає, що Інститут не мав права стягувати податки із відшкодувань, оскільки вони не належать до фонду заробітної плати. Окрім цього, на момент нарахування та виплати такого доходу Інститут не був роботодавцем платника податків, тобто Позивача. Тому ці суми не можна віднести до зарплати. Вважає, що цю визначену судами суму коштів, Відповідач повинен був оплатити у фіксованому розмірі Позивачу як відшкодування йому матеріальної шкоди. Звертає увагу, що ототожнювати середній заробіток за час вимушеного прогулу і суму коштів у розмірі середньої заробітної плати, визначених судом та спрямованих на відшкодування збитків, завданих неправомірними діями Відповідачем уже колишньому працівнику внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди (затримки розрахунку) не можна. Це означає, що кошти, які отримано Позивачем є не дохід, з якого потрібно стягувати податки, а це відшкодування у розмірі середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахункових сум, з яких податки не стягуються. Вказує, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки та не є заробітною платою. Це відшкодування матеріальної шкоди за порушення права на оплату праці, яке нараховується в розмірі середнього заробітку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представниці ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, представниці Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України Свінціцької Н.Е. в заперечення скарги,дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також інших заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1, 3 ст. 13, ст. 43, ч.ч. 1,2 ст. 271, ч.ч. 1,2 ст. 432 ЦПК України, абз. 5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», лист-роз`яснення Державної фіскальної служби від 09.06.2016 року №12817/6/99-99-13-02-03-15, правову позицію Верховного Суду у постанові 18.07.2018 року у справі № 359/10023/16-ц та задовольняючи заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, виходив з того, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області, ухваленим 04.06.2018 року у цивільній справі № 453/1202/17, провадження № 2/453/135/18, за позовом ОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату усіх сум, котра належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позовні вимоги задоволено повністю. Стягнено з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки за період з 02.01.2017 року по 19.06.2017 року у сумі 2 680 грн. 70 коп. (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 23.04.2019 року), середній заробіток за час затримки з остаточним розрахунком у сумі 149 895 грн. 20 коп.. Стягнено з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. Вказане рішення суду після його оскарження в апеляційному порядку, 18.12.2018 року набрало законної сили. Із змісту резолютивної частини вищевказаного рішення суду вбачається, що у такому не зазначено про стягнення суми середнього заробітку за час затримки з остаточним розрахунком у розмірі 149 895,20 грн. без утримання податків та обов`язкових платежів. Судом встановлено, що вищевказане рішення суду, після набрання ним законної сили було виконано заявником (боржником) добровільно, зокрема 30.01.2019 року заявником перераховано на рахунок ОСОБА_1 кошти у сумі 2 680 грн. 70 коп. на виконання судового рішення у частині компенсації за дні невикористаної відпустки, а 04.04.2019 року заявником перераховано на рахунок ОСОБА_1 кошти у сумі 120 665 грн. 63 коп. на виконання судового рішення у частині стягнення середнього заробітку за час затримки. При цьому, заявником на виконання положень розділу IV «Податок на доходи фізичних осіб» Податкового кодексу України здійснено оподаткування суми середнього заробітку за час затримки 149 895,20 грн. у виді податку з доходів фізичних осіб та військового збору 26 981 грн. 14 коп. та 2 248 грн. 43 коп. відповідно, а всього 29 229 грн. 57 коп. (149 895 грн. 20 коп. 2 248 грн. 43 коп. 26 981 грн. 14 коп. = 120 665 грн. 63 коп.). Не погоджуючись із нарахованою сумою на виконання рішення суду, ОСОБА_1 , отримавши ще 30.01.2019 року на підставі поданої ним заяви виконавчий лист про стягнення на його користь з Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України середнього заробітку за час затримки з остаточним розрахунком у сумі 149 895 грн. 20 коп., котрий у подальшому скерував до Солом`янського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві, для примусового виконання щодо стягнення суми у тій частині, яку не одержав, тобто суми, котра перерахована на утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору. На даний час, на підставі постанови головного державного виконавця Лебєдєвої Л.Ю. від 14.05.2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 59079392 про стягнення зазначеної суми у загальному розмірі 29229 грн. 57 коп. Детально аналізуючи відносини, котрі виникли під час виконання вищезазначеного судового рішення, суд дійшов висновку, що суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п. п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1,5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України. Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18 %. Отже, сума середньої заробітної плати, нарахованої па підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, є об`єктом оподаткування податку на доходи фізичних осіб та військового збору за ставками 18 % та 1,5 % відповідно. Відтак, суд не погоджується із позицією ОСОБА_1 (стягувача) щодо звернення зазначеного вище виконавчого документа у наведеній частині до примусового виконання, оскільки на підставі системного аналізу норм Податкового кодексу України переконаний, що суми, які визначаються судом до стягнення з роботодавця (у тому числі й колишнього, оскільки чинний Податковий кодекс України відносить його до податкового агента як суб`єкта сплати оподаткування) на користь працівника, у тому числі й середній заробіток за час затримки, обраховуються без віднімання сум податків та обов`язкових платежів. Суд вважає, що такі податки і обов`язкові платежі із суми середнього заробітку за час затримки, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки зменшується на суму податків і обов`язкових платежів. Наведене вище повністю спростовує твердження ОСОБА_1 про те, що із суми стягнення, присудженої за рішенням суду у виді середнього заробітку за час затримки, колишнім роботодавцем не може бути утримано податок з доходу фізичних осіб, а також військовий збір. Таким чином, суд дійшов висновку, що рішення суду, ухвалене 04.06.2018 року у цивільній справі № 453/1202/17, провадження № 2/453/135/18, за позовом ОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату усіх сум, котра належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виконане заявником добровільно, а підстав для виконання виданого у цій справі виконавчого листа № 453/1202/17 від 30.01.2019 року у частині стягнення з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 29 229 грн. 57 коп., немає. Крім того, суд 30.01.2019 року видав стягувачу виконавчий лист щодо стягнення 149 895 грн. 20 коп. середнього заробітку за час затримки, а не 29 229 грн. 57 коп., як про це зазначено у постанові про відкриття виконавчого провадження. Разом з тим, обставина щодо добровільного виконання рішення суду, внаслідок чого обов`язок відсутній, є однією із передумов для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. На підтвердження такої обставини заявник надав до суду в якості належних доказів платіжне доручення № 339 від 04.04.2019 року про перерахування на картковий рахунок ОСОБА_1 120 665 грн. 63 коп. на виконання рішення суду; платіжне доручення № 337 від 04.04.2019 року про перерахування на рахунок УД КСУ у Солом`янському районі ГУ ДКСУ 2 248 грн. 43 коп. військового збору; платіжне доручення № 336 від 04.04.2019 року про перерахування на рахунок УДКСУ у Солом`янському районі ГУ ДКСУ 26 981 грн. 14 коп. податку з доходів фізичних осіб, а всього 149 895 грн. 20 коп., тобто саме ту суму, котра присуджена до стягнення як середній заробіток за час затримки, однак з урахуванням податків та обов`язкових платежів. Оскільки зобов`язання у зв`язку з добровільним виконанням рішення суду щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відсутнє, а тому даний виконавчий лист щодо стягнення суми податку та обов`язкових платежів з цього доходу підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню повністю, з огляду на що заява Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, підлягає до задоволення.

Колегія суддів, перевіряючи ухвалу суду в оскаржуваній частині, тобто в частині задоволення заяви та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону.

Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України звернувся до суду із заявою, у якій просив роз`яснити абзац третій резолютивної частини рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04.06.2018 по справі №453/1202/17 за позовом ОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме, що розуміти під формулюванням «Стягнути з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки з остаточним розрахунком в сумі 149895, 20 грн.» та роз`яснити чи ця сума стягнута з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів при виплаті. Визнати виконавчий лист №453 /1202/17 виданий 30.01.2019 Сколівським районним судом Львівської області таким, що не підлягає виконанню повністю у зв`язку з його добровільним виконанням боржником Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України.

Заява вмотивована тим, що на виконанні Солом`янського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві знаходиться виконавчий лист № 453/1202/17 від 30.01.2019 року про стягнення з Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 29 229 грн. 57 коп. По вказаному виконавчому листу 14.05.2019 року відкрито виконавче провадження. Заявник зазначає, що всього на користь ОСОБА_1 судом присуджено до стягнення 2 680 грн. 70 коп. компенсації за невикористані дні відпустки, а також 149 895 грн. 20 коп. середнього заробітку за час затримки з остаточним розрахунком. Після набрання судовим рішенням законної сили заявник добровільно його виконав у повному обсязі. Що стосується суми 29 229 грн. 57 коп., то така являє собою розмір податків та інших обов`язкових платежів, котрі були утримані при виплаті заявником середнього заробітку за час затримки у розмірі 149 895 грн. 20 коп., а тому, на переконання заявника, така сума не може бути додатково стягнена з заявника як боржника, оскільки буде мати наслідком збільшення сум, котрі були присуджені до стягнення. Оскільки державним виконавцем все ж відкрито виконавче провадження про стягнення додатково 29 229 грн. 57 коп. як недоплати для повного виконання судового рішення, то заявник, з посиланням на положення 67, 129-1 Конституції України, ст. ст. 18, 162-163, 168 ПК України, ст. ст. 271, 432 ЦПК України, просить роз`яснити абзац третій резолютивної частини судового рішення, котра стосується стягнення 149 895 грн. 20 коп. середнього заробітку за час затримки з остаточним розрахунком, із зазначенням, чи таке стягнення слід проводити з утриманням податків та обов`язкових платежів, або ж без такого. Одночасно заявник із наведеної вище підстави порушує питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 4.06.2018 року у цивільній справі № 453/1202/17, провадження № 2/453/135/18, за позовом ОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату усіх сум, котра належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки за період з 02.01.2017 року по 19.06.2017 року у сумі 2 680 грн. 70 коп. (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 23.04.2019 року), середній заробіток за час затримки з остаточним розрахунком у сумі 149 895 грн. 20 коп.. Стягнено з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.. Вказане рішення суду після його оскарження в апеляційному порядку, 18.12.2018 року набрало законної сили.

На виконання згаданого рішення Сколівським районним судом Львівської області 30.01.2019 року видано виконавчі листи про стягнення з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період 02.01.2017 року по 19.06.2017 року у сумі 2680 грн. 70 коп., середнього заробітку за час затримки з остаточним розрахунком у сумі 149895 грн. 20 коп. та про стягнення з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. а.с. 32-34).

30.01.2019 року заявником перераховано на рахунок ОСОБА_1 кошти у сумі 2 680 грн. 70 коп. на виконання судового рішення у частині компенсації за дні невикористаної відпустки, а 04.04.2019 року заявником перераховано на рахунок ОСОБА_1 кошти у сумі 120665 грн. 63 коп. на виконання судового рішення у частині стягнення середнього заробітку за час затримки. Також, заявником самостійно здійснено оподаткування суми середнього заробітку за час затримки розрахунку 149895,20 грн. у виді податку з доходів фізичних осіб та військового збору 26981 грн. 14 коп. та 2248 грн. 43 коп. відповідно, а всього 29229 грн. 57 коп. (149 895 грн. 20 коп. 2 248 грн. 43 коп. 26 981 грн. 14 коп. = 120 665 грн. 63 коп.) та така сума відповідно не стягнута на користь ОСОБА_1

Не погоджуючись із нарахованою сумою на виконання рішення суду, ОСОБА_1 , отримавши 30.01.2019 року на підставі поданої ним заяви виконавчий лист про стягнення на його користь з Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України середнього заробітку за час затримки з остаточним розрахунком у сумі 149895 грн. 20 коп., такий у подальшому скерував до Солом`янського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві, для примусового виконання щодо стягнення суми у тій частині, яку не одержав, тобто суми, котра перерахована на утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

На даний час, на підставі постанови головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лебєдєвої Л.Ю. від 14.05.2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 59079392 про стягнення зазначеної суми у загальному розмірі 29 229 грн. 57 коп.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші ОСОБА_4 і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте таке розташування вказаних норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати.

За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Вказане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у справі №910/4518/16 у постанові від 30.01.2019 року.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, стягнута з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 сума середнього заробітку за час затримки з остаточним розрахунком у розмирі 149895,20 грн. не є заробітною платою та не прирівнюється до заробітної плати, тому сплату Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми як податковим агентом, на виконання рішення суду у розмірі 29229,57 грн., слід вважати помилковим та така сума повинна була бути повністю стягнута на користь апелянта та вирішення питання оподаткування вказаної суми покладається виключно на нього зважаючи на природу вказаної суми про що йшлося вище.

Згідно ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом. Ухвала суду за результатами розгляду заяви може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом.

Зважаючи на наведене вище рішення суду не слід вважати повністю виконаним, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає до виконання. Інших підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню не встановлено.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід вважати обґрунтованими та таку слід задовольнити, судове ж рішення в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви. В решті рішення слід залишити без змін, оскільки в іншій частині судове рішення не переглядається.

Вказаним слід задовольнити апеляційну скаргу визнавши її доводи обґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 25 липня 2019 року в частині задоволення заяви Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості Українипро визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню скасувати та постановити в цій частині нову ухвалу, якою у задоволенні заяви Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовити.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра