ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 587/2203/17

провадження № 61-24234св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумській області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Сумської області від 20 листопада 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Криворотенка В. І., Кононенко О. Ю., Хвостика С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Сумській області) про визнання рішення недійсним та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначила, що 3 червня 2016 року звернулась до Головного управління Держземагенства у Сумській області, правонаступником якого є ГУ Держгеокадастру у Сумській області, з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 161,0 га в оренду для створення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області.

Вказане клопотання не було задоволене. У подальшому вона двічі зверталась до Головного управління Держземагенства у Сумській області з такими ж клопотаннями, які також не були задоволені.

Незважаючи на це, Головним управлінням Держземагенства у Сумській області у жовтні 2013 року надано ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, які вона просила передати їй для створення фермерського господарства, а у лютому 2014 року затверджено виготовлені на його замовлення проекти землеустрою і передано земельні ділянки йому в оренду з укладенням відповідних договорів.

Позивач зазначає, що ці накази Головного управління Держземагенства у Сумській області і договори оренди у подальшому скасовані судовими рішеннями, ухваленими у справах за її позовами, тому 19 січня 2015 року, 15 січня 2016 року та 30 серпня 2016 року вона знову звернулась з відповідними клопотаннями про надання їй в оренду земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

Листом ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 28 грудня 2016 року № б-13359-6690/6-16 їй повідомлено, що, починаючи з 3 квітня 2016 року, на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів» від 18 лютого 2016 року, надання земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства здійснюється на конкурентних засадах (земельних торгах), тому клопотання про надання земельних ділянок в оренду не можуть бути задоволені.

Вказала, що відповідач неодноразово безпідставно відмовляв їй у наданні земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства, у зв`язку з чим вона втратила можливість отримання земельну ділянку в оренду без участі у земельних торгах. Вважає, що такі дії Головного управління Держземагенства у Сумській області і його правонаступника ГУ Держгеокадастру у Сумській області призвели до порушення її прав.

За таких обставин просила визнати недійсним рішення ГУ Держгеокадастру у Сумській області, оформлене листом від 28 грудня 2016 № 6-13359-6690/6-16, про відмову в наданні в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства площею 29,0531 га, кадастровий номер :15:001:0343, та площею 132,9603 га, кадастровий номер :15:004:0037, які розташовані на території Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області, а також зобов`язати відповідача надати їй в оренду для ведення фермерського господарства вказані ділянки.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 2 жовтня 2017 року, ухваленим у складі судді Дашутіна І. В., позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення ГУ Держгеокадастру у Сумській області, оформлене листом від 28 грудня 2016 № 6-13359-6690/6-16, про відмову в наданні ОСОБА_1 в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства площею 29,0531 га, кадастровий номер :15:001:0343, та площею 132,9603 га, кадастровий номер :15:004:0037, які розташовані на території Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області.

Зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Сумській області надати ОСОБА_1 в оренду зазначені земельні ділянки для ведення фермерського господарства.

Стягнено з ГУ Держгеокадастру у Сумській області на користь ОСОБА_1 1 280 гривень у відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неодноразово безпідставно відмовляв ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок з подальшим наданням їх в оренду, у зв`язку з чим вона втратила можливість отримати земельні ділянки в оренду без участі у земельних торгах, що свідчить про порушення прав позивача і обґрунтованість позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 20 листопада 2017 року рішення Сумського районного суду Сумської області від 2 жовтня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що передача в оренду земельних ділянок із земель комунальної та державної власності відбувається за результатами проведення земельних торгів, порядок участі у яких ОСОБА_1 роз`яснено, тому правових підстав для задоволення позову немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просила рішення апеляційного суду Сумської області від 20 листопада 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Сумського районного суду Сумської області від 2 жовтня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.

Заявник зазначає, що відповідач тричі безпідставно відмовив їй у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок з подальшим наданням їх в оренду для ведення фермерського господарства та одночасно надав ці ж земельні ділянки в оренду ОСОБА_2 , чим порушив її права.

Вважає, що до правовідносин з вирішення питання про надання їй в оренду земельних ділянок підлягає застосуванню стаття 134 ЗК України без урахування змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів» від 18 лютого 2016 року № 1012-VІІІ, яка передбачала можливість надання земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства без проведення конкурсу (аукціону), оскільки саме у такій редакції ця стаття діяла на момент її звернення із клопотаннями.

На думку заявника, спірні правовідносини врегульовані також статтею 7 Закону України «Про фермерські господарства» у редакції, чинній на час подання нею клопотань, яка передбачала, що у разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом і відповідне рішення суду про задоволення позову є підставою для відведення земельної ділянки в натурі, видачі документа, що посвідчує право власності або укладання договору оренди.

Позиція інших учасників справи

У січні 2018 року ГУ Держгеокадастру у Сумській областіподало відзив на касаційну скаргу, у якому послалося на безпідставність її доводів. Зазначило, що роз`яснило позивачу визначений законодавством порядок отримання земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства. На думку заявника, суд не може підміняти орган державної влади і розглядати питання, які належить до виключної компетенції відповідного органу, тому рішення апеляційного суду про відмову у позові є правильним.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року справу призначено до розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що 3 червня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держземагентства у Сумській області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 161,0 га для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (землі запасу - рілля), розташованої за межами населеного пункту на території Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області.

Вказане клопотання не було задоволено, оскільки Головне управління Держземагентства у Сумській області дійшло висновку про його певні недоліки.

9 липня 2013 року ОСОБА_1 вдруге звернулась до Головного управління Держземагентства у Сумській області з цим клопотанням, виправивши зазначені недоліки. Виправлене клопотання також залишено без задоволення у зв`язку з іншими недоліками.

30 серпня 2013 року ОСОБА_1 втретє звернулася до Головного управління Держземагентства у Сумській області з вищевказаним клопотанням, яке також не було задоволено.

У подальшому ОСОБА_1 дізналася, що Головним управлінням Держземагентства у Сумській області видані накази від 10 жовтня 2013 року № СМ/:15:004/00000433 і від 14 жовтня 2013 року № СМ/:15:001/00000436 про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення на місцевості земельних ділянок, які вона у червні-серпні 2013 року просила надати їй в оренду.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 5 березня 2014 року у справі № 818/8847/13-а позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправними і скасовано накази Головного управління Держземагентства у Сумській області від 10 жовтня 2013 року № СМ/:15:004/00000433 і від 14 жовтня 2013 року № СМ/:15:001/00000436 про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення на місцевості земельних ділянок. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2014 року вказану постанову залишено без змін.

У ході розгляду справи № 818/8847/13-а ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2014 року забезпечено позов ОСОБА_1 шляхом заборони Головному управлінню Держземагентства у Сумській області вчиняти дії з затвердження проектів землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок в оренду ОСОБА_2

Усупереч зазначені ухвалі, наказами Головного управління Держземагентства у Сумській області від 3 лютого 2014 року № СМ/:15:001/00000126 та № СМ/:15:004/00000127 затверджено проекти землеустрою щодо відведення цих земельних ділянок в оренду ОСОБА_2 та 14 березня 2014 року укладено відповідні договори оренди.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 27 жовтня 2015 року визнано незаконними та скасовано накази Головного управління Держземагентства у Сумській області від 3 лютого 2014 року № СМ/:15:001/00000126 та № СМ/:15:004/00000127 про передачу в оренду ОСОБА_2 земельних ділянок площею 29,0531 га, кадастровий номер :15:001:0343, та площею 132,96 га, кадастровий номер :15:004:0037. Також визнано недійсними договори оренди цих земельних ділянок, укладені 14 березня 2014 року між Головним управлінням Держземагентства у Сумській області і ОСОБА_2 .

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 29 грудня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог залишено без змін.

Земельні ділянки, щодо яких ОСОБА_1 в червні-серпні 2013 року просила надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, у лютому 2014 року вже були сформованими та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

19 лютого 2015 року та 15 січня 2016 року ОСОБА_1 звернулась із клопотаннями до Головного управління Держземагентства у Сумській області про надання цих земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства (без розроблення проекту землеустрою).

30 серпня 2016 року ОСОБА_1 вкотре звернулась до ГУ Держгеокадастру у Сумській області із клопотанням про розгляд раніше поданих клопотань від 19 лютого 2015 року та від 15 січня 2016 року про надання в оренду даних земельних ділянок.

Листом від 28 грудня 2016 року № 6-13359-6690/6-16 ГУ Держгеокадастру у Сумській області повідомило позивачу про неможливість задоволення її заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для створення фермерського господарства. Роз`яснено, щоз 3 квітня 2016 року надання земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства здійснюється на конкурентних засадах (земельних торгах) з урахуванням змін, внесених до ЗК України Законом України «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів» від 18 лютого 2016 року № 1012-VIII.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма закріплена в частині першій статті 19 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час перегляду справи касаційним судом.

Одночасно частина друга статті 4, пункт 1 частини другої статті 17 КАС України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, встановлювали, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 19 КАС України у редакції Кодексу, чинній на час перегляду справи касаційним судом.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції і у такому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначені статтею 122 ЗК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Зокрема, частина четверта статті 122 ЗК України передбачає, що вирішення питань про передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб, крім визначених частиною восьмою цієї статті випадків, здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальними органами.

У разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою (стаття 123 ЗК України).

Відповідно до статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За загальним правилом особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186 ЗК України.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина шоста статті 123 ЗК України).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частини десята, тринадцята та чотирнадцята статті 123 ЗК України).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування (оренду) громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання.

Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у користування (оренду) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень.

Окремий порядок встановлений для передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, оскільки такі земельні ділянки передаються в оренду за результатами проведення земельних торгів (стаття 124 ЗК України).

Стаття 135 ЗК України закріплює, що земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів. Організатором земельних торгів виступає та юридична особа, що здійснює реалізацію права державної чи комунальної власності на земельні ділянки.

Добір земельних ділянок державної чи комунальної власності для реалізації на земельних торгах, підготовка до проведення земельних торгів та порядок їх проведення, встановлення результатів торгів визначені статями 135-138 ЗК України.

За результатами проведення торгів безпосередньо в день їх проведення між організатором земельних торгів і переможцем укладається договір оренди; Право на земельну ділянку, набуте за результатами проведення торгів, підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом.

Лише після укладення такого договору і реєстрації права власності переможець торгів, тобто особа, яка претендує на отримання земельної ділянки в користування, набуває речового права на земельну ділянку.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Якщо ж особа звертається до відповідних органів із вимогою про надання їй земельної ділянки у користування, за результатами розгляду якої ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набула речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Відповідні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 536/233/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 826/5737/16 та від 13 лютого 2019 року у справі № 820/688/17.

У справі, яка розглядається, ОСОБА_1 просить визнати недійсним рішення ГУ Держгеокадастру у Сумській області про відмову у передачі їй в оренду земельної ділянки, тобто звертається до суду на захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Наявність існуючого речового права позивача або інших осіб на цю земельну ділянку судами у цій справі не встановлено.

За таких обставин правовідносини у цій справі не мають приватноправового характеру, оскільки відповідач у правовідносинах із позивачем реалізує свої контрольні функції у сфері управлінської діяльності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Стаття 414 ЦПК України визначає, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

У пункті 1 частини першої статті 255 ЦПК України вказано, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки суди першої і апеляційної інстанцій, розглянувши вказану справу по суті в порядку цивільного судочинства, діяли не як суди, встановлені законом, касаційний суд приходить до висновку про скасування рішення Сумського районного суду Сумської області від 2 жовтня 2017 року і рішення апеляційного суду Сумської області від 20 листопада 2017 року із закриттям провадження у справі.

Правильність такого висновку не спростовують посилання заявника на те, щодо спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 7 Закону України «Про фермерські господарства» у редакції, чинній на час подання нею клопотань про передачу їй земельних ділянок, яка передбачала, що у разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом і відповідне рішення суду про задоволення позову є підставою для відведення земельної ділянки в натурі, видачі документа, що посвідчує право власності або укладання договору оренди.

Стаття 12 ЦК України визначає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно з закріпленим у статті 5 ЦК України принципом дії актів цивільного законодавства у часі акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про фермерське господарство» щодо стимулювання створення та діяльності сімейних фермерських господарств» від 31 березня 2016 року № 1067-VIII, який набрав чинності 1 травня 2016 року, викладено статтю 7 Закону України «Про фермерські господарства» у новій редакції, згідно з якою надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому ЗК України.

Таким чином, як на момент прийняття ГУ Держгеокадастру у Сумській області оскаржуваного рішення від 28 грудня 2016 року № б-13359-6690/6-16, так і на час подання цього позову Закон України «Про фермерські господарства» не передбачав можливості вирішення судом питання про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства та не визначав судове рішення підставою для відведення земельної ділянки в натурі і видачі документа, що посвідчує право власності або укладання договору оренди.

З викладених підстав касаційний суд відхиляє також доводи заявника про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 134 ЗК України без урахування змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів» від 18 лютого 2016 року № 1012-VІІІ щодо набуття земельної ділянки в оренду на підставі земельних торгів.

Заявник оскаржує рішення ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 28 грудня 2016 року № 6-13359-6690/6-16, на момент прийняття якого стаття 134 ЗК України діяла в редакції Закону України від 18 лютого 2016 року № 1012-VІІІ і встановлювала, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах).

Рішення, дії або бездіяльність ГУ Держгеокадастру у Сумській області за наслідками розгляду клопотань, поданих у 2013 і 2015 роках, тобто до внесення відвіданих змін до статті 134 ЗК України, заявник не оскарджила .

За таких обставин доводи заявника про те, що відповідно до положень ЗК України і Закону України «Про фермерські господарства» суд може вирішити питання щодо передачі земельної ділянки в оренду без проведення земельних торгів і таке рішення є підставою укладання договору оренди, помилкові та не спростовують того, що дана справа не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, а провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись статтями 255, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 2 жовтня 2017 року і рішення апеляційного суду Сумської області від 20 листопада 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумській області про визнання рішення недійсним та зобов`язання вчинити дії закрити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов