КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8657/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2019 року місто Київ

справа № 359/5032/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Журавського В.В., повний текст рішення складено 22 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», начальника виробничого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ - Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Набока Олександра Анатолійовича про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

23 червня 2018 року позивач звернулася до Бориспільского міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила:

визнати незаконним та скасувати наказ начальника виробничого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філія «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська Залізниця» №1000/ос від 23 травня 2018 року про звільнення інженера Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) ОСОБА_1 ;

поновити її на посаді інженера із обліку тавикористання робочого часу поїзних бригад виробничогопідрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філія «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця»;

стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2018 року по нь поновлення на роботі;

стягнути з відповідачана її користь моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що наказом начальника Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський №127 від 16 лютого 2018 року ОСОБА_2 з 23 травня 2018 року скорочувалася у Київському резерві провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) 1 штатна одиниця інженера з посадовим окладом 4569 грн., згідно затверджених змін №4 від 15 лютого 2018 року до штатного розпису виробничого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця» введеного в дію з 01 грудня 2017 року, з метою ефективного використання трудових ресурсів, приведення чисельності працівників у відповідність до обсягів виконуваних робіт.

Вказувала, що на підставі даного наказу її, інженера Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) виробничого підрозділу Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця» попереджено про скорочення з 23 травня 2018 року та запропоновано вакантні посади, які вона вважає нерівнозначними із займаною нею посадою, кваліфікацією, досвідом та рівнем.

Зазначала, що Первинною профспілковою організацією працівників ПАТ «Укрзалізниця» не погоджено подання на її звільнення, однак незважаючи на це, наказом №1000/ос від 23 травня 2018 року її було звільнено з посади інженера Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) у зв`язку з скороченням чисельності працівників.

Вважає, що начальником виробничого підрозділу вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця» не взято до уваги те, що на її утриманні перебуває неповнолітній син, що унеможливлює роботу, пов`язану з тривалими виїздами, тривалий і безперервний стаж роботи на одному робочому місці, спеціалізацію і кваліфікацію, навчання у вищому учбовому закладі без відриву від виробництва, відсутність стягнень, відмову профспілки в погодженні подання на звільнення.

Вказувала на те, що такі дії відповідача порушили її трудові та конституційні права, спричинили моральну шкоду, оскільки моральний і психологічний тиск на неї з боку керівництва починаючи з вересня 2017 року та подальше незаконне звільнення, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, суттєве погіршення стану здоров`я, лікування і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, втрату заробітку.

Рішенням Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що судом першої інстанції критично сприйнято її доводи та докази (стаж роботи, фах, освіта, досвід, стан здоров`я, неповнолітня дитина, сімейний стан, навчання у вищому навчальному закладі без відриву від виробництва та інше), оскільки запропоновані позивачеві посади (начальник поїзда, майстер дільниці з прання та прасування білизни, майстер відділення прасування та комплектування, майстер з підготовки поїзних бригад та вагонів до рейсу) потребували вищої кваліфікації та досвіду роботи ніж займана нею посада інженера з обліку та використання робочого часу поїзних бригад виробничого підрозділу.

Вказувала, що суд аналізуючи зміст рішення первинної профспілкової організації працівників ПАТ «Укрзалізниця про відмову у наданні погодження на її звільненню погодився із твердженням представника відповідача, що дане рішення є необгрунтованим, а тому роботодавець (власник або уповноважений ним орган) має право визначати чисельність працівників і штатний розпис не зважаючи на рішення профспілок та вирішувати кадрові питання на свій розсуд.

Зауважувала, що судом не було зазначено посилання на докази, які оглядалися в судовому засіданні, не надано оцінки доводам і аргументам сторін у справі, застосування чи не застосування норм права.

Зазначала, що суд не взяв до уваги те, що дії відповідача призвели до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, суттєве погіршення стану здоров`я, лікування і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, втрату заробітку.

Від відповідача АТ «Українська залізниця» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому останній просив залишити скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вказаних підстав.

Відповідачі: ПАТ «Українська залізниця» та начальник виробничого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ - Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» Набок О.А. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином.

Від представника відповідача ПАТ «Українська залізниця» надійшло клопотання, в якому останній просив відкласти розгляд даної справи, у зв`язку з тим, що він не може з`явитися у судове засідання, призначене на 25 червня 2019 року о 13.30 год. у зв`язку з тим, що він у період з 24 червня 2019 року по 18 липня 2019 року перебуватиме у щорічній відпустці.

Колегія суддів відхиляє клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки представник відповідача ПАТ «Українська залізниця» - Матюха О.Ю. у судовому засіданні, яке відбулося 18 червня 2019 року не заперечував проти оголошення перерви на 25 червня 2019 року о 13.30 год. та останнім надавалися пояснення по справі.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не було встановлено порушення процедури звільнення позивача згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з 02 грудня 2013 року ОСОБА_1 працювала в Вагонній дільниці станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця» на посаді інженера з обліку та використання робочого часу поїзних бригад, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці позивача (а.с.9).

Відповідачем 12 січня 2018 року було проведено фотографію робочого дня за посадою інженера з обліку та використання робочого часу поїзних бригад, що оформлено у вигляді листа спостереження №1 індивідуальної фотографії робочого дня або виробничого процесу за формою ТНУ-1, з якого вбачається, що середній відсоток виконання норм становить 15,5%, а час використаний на здійснення ОСОБА_1 своїх трудових обовязків становить 55 хвилин за весь робочий день (а.с.52-53).

Наказом начальника Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський від 16 лютого 2018 року №127 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників» з метою ефективного використання трудових ресурсів, приведення чисельності працівників у відповідність до обсягів виконуваних робіт, дотримання наказу №551-Ц від 16 січня 2001 року «Про затвердження рекомендованих типових штатів структурних підрозділів залізниць» та відповідно до Положення про виробничий підрозділ Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії Пасажирська компанія ПАТ «Українська залізниця», затвердженого наказом ПАТ «Українська залізниця» від 04 квітня 2017 року №10 з 23 травня 2018 року наказано скоротити у Київському резерві провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) 1 штатну одиницю інженер з посадовим окладом 4569 гривень, згідно затверджених змін №4 від 15 лютого 2018 року до штатного розпису виробничого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця» введеного в дію з 01 грудня 2017 року (а.с.5).

01 березня 2018 року ОСОБА_1 була ознайомлена з вказаним наказом, а також отримала повідомлення від 01 березня 2018 року про заплановане звільнення з 23 травня 2018 року (а.с.6).

У вказаному повідомленні позивачу були запропоновані наступні вакантні посади:

бригадир (звільнений) підприємств залізничного транспорту 5 розряду Київського резерву провідників пасажирських вагонів та ЛНП (тарифна ставка - 29,74 грн./год.);

екіпірувальник 2 розряду відділення з екіпірування вагонів постільними речами (Київ (тарифна ставка - 20,42 грн./год.);

комірник відділення прийому використаних постільних речей та прання бази обслуговування пасажирів з посадовим окладом 4280,0 грн.;

комплектувальник білизни 3 розряду відділення прасування та комплектування бази обслуговування пасажирів (тарифна ставка - 21,65 грн./год.);

комплектувальник виробів та інструменту 3 розряду відділення прасування та комплектування бази обслуговування пасажирів (тарифна ставка - 21,65 грн./год.);

майстер (з підготовки поїзних бригад та вагонів до рейсу) Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) з посадовим окладом 7430,0 грн.;

майстер дільниці прання та прасування білизни з посадовим окладом 5770,0 грн.;

майстер відділення прасування та комплектування з посадовим окладом 5770,0 грн.;

прасувальник 4 розряду відділення прасування та комплектування (тарифна ставка - 24,64 грн./год.);

провідник пасажирського вагона у парках відстою вагонів 3 розряду Київського резерв) провідників пасажирських вагонів (парк відстою вагонів) (тарифна ставка - 22,88 грн./год.);

провідник пасажирського вагона Київського резерву провідників пасажирських вагонів та ЛНП з посадовим окладом 5480,0 грн.;

провідник пасажирського вагона (спеціального призначення) Київського резерву провідників пасажирських вагонів та ЛНП з посадовим окладом 5480,0 грн.

провідник службово - технічного вагона 3 розряду Київського резерву провідників пасажирських вагонів та ЛНП (тарифна ставка 22,88 грн./год.);

технік дільниці екіпірування поїздів, сервісною продукцією та з`ємним обладнанням з посадовим окладом 3124,0 грн.

Позивач у повідомленні від 01 березня 2018 року зробила відмітку про те, що вона згодна із переведенням на запропоновану посаду.

При цьому, у додатку до повідомлення про скорочення від 01 березня 2018 року у відповідності до отриманої освіти і кваліфікації у порядку працевлаштування ОСОБА_1 було запропоновано посаду начальника пасажирського поїзда Київського резерву провідників пасажирських вагонів та ЛНП з посадовим окладом 7110,0 грн., однак остання відмовилася від вказаної посади та додаток до повідомлення не підписала (а.с.7).

У судовому засіданні позивач пояснювала, що вона відмовилася від запропонованих їй посад, оскільки вони є нерівнозначними із займаною нею посадою, кваліфікацією, досвідом та рівнем, а також зазначала, що на її утриманні є неповнолітня дитина.

Листами від 21 та 23 лютого 2018 року начальник Вагонної дільниці повідомив голову первинної профспілкової організації Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський про заплановане скорочення у виробничому підрозділі Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський 1 штатної одиниці інженера Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) з 23 травня 2018 року (а.с.54,55).

04 травня 2018 року начальник Вагонної дільниці направив голові первинної профспілкової організації працівників Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський подання про надання згоди на звільнення інженера Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням чисельності працівників виробничого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця» на підстві наказу начальника ПКВЧ-1 від 16 лютого 2018 року №127 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників» та змін №4 до штатного розпису підприємства, затверджених 16 лютого 2018 року (а.с.57).

Листом №1001 від 15 травня 2018 року первинна профспілкова організація працівників ПАТ «Укрзалізниці» повідомила Виробничу дільницю про своє рішення щодо не надання погодження на звільнення ОСОБА_1

Обґрунтовуючи відмову у наданні згоди на звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників профспілка виходила з того, що ОСОБА_1 з початку своєї трудової діяльності постійно, тривало і безперервно працює на різних посадах Вагонної дільниці. Має неповнолітню дитину. У 2013 році закінчила Східноукраїнський Національний Університет ім. Даля, здобувши повну вищу освіту (спеціаліст) із кваліфікацією інженера залізничного транспорту. Постійно працює над підвищенням свого професійного рівня. З 2017 року навчається в магістратурі без відриву від виробництва. Дисциплінарних стягнень не має. Характеризується позитивно (а.с.14,78).

Рішенням профспілкового комітету Первинної профспілкової організації працівників ПАТ «Укрзалізниці» зафіксоване в протоколі №1000 від 14 травня 2018 року (а.с.78).

Наказом (розпорядженням) начальника Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський №1000/ос від 23 травня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 23 травня 2018 року у звязку із скороченням чисельності працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.8).

Підставою винесення наказу зазначено: наказ №127 від 16 лютого 2018 року, зміни №4 до штатного розпису, затверджені 16 лютого 2018 року, відмова від переведення на інші запропоновані посади.

З наказом про звільнення позивач ознайомилася 23 травня 2018 року, про що свідчить її підпис на наказі.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Статтею 49-2 КЗпП України передбачений порядок вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Так, відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ч.3 ст. 49-2 КЗпП України).

У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У абзаці 1 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» надано роз`яснення, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об'єднань у ч.3 ст.64 ГК України.

Тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства.

Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Як вбачається з матеріалів справи, керівництвом Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський було вирішено, що з метою ефективного використання трудових ресурсів та приведення чисельності працівників у відповідність до обсягів виконуваних робіт за доцільне скоротити 1 штатну одиницю інженера.

16 лютого 2018 року були затверджені зміни №4 до штатного розпису виробничого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії Пасажирська компанія ПАТ «Українська залізниця», введеного в дію з 01 грудня 2017 року у кількості 3858 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 16441414 грн.

Згідно вказаних змін до штатного розпису з 23 травня 2018 року виведено зі штатного розпису посаду інженера Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) (І група) (а.с.56).

Посилання позивача на те, що вона відмовилась від запропонованих їй посад у зв`язку з тим, що дані посади набагато нижчі, ніж посада, яку вона обіймала, а також запропоновані посади не враховували її безперервний стаж роботи, здобуту спеціальність та кваліфікацію, досвід трудової діяльності колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається з витягу з Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, Випуск 66 «Залізничний транспорт і метрополітен», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України 20 травня 2016 року №181 запропоновані позивачу вакантні посади потребували вищої кваліфікації та досвіду роботи, ніж займана ОСОБА_1 посада інженера, а також передбачали більш високу оплату праці.

Зокрема, начальник поїзда повинен мати повну вищу освіту відповідного напрямку підготовки (спеціаліст) та стаж роботи в сфері обслуговування пасажирів на шляху прямування поїзда не менше 2 років, майстер з підготовки поїзних бригад та вагонів до рейсу, майстер дільниці прання та прасування білизни, майстер відділення прасування та комплектування повну або базову вищу освіту відповідного напрямку підготовки та стаж роботи за фахом для спеціаліста не менше 2 років, для бакалавра не менше 3 років.

При цьому, посада інженера, яку обіймала ОСОБА_1 . передбачала наступні вимоги: повна вища освіта, базова вища освіта, неповна вища освіта, стаж роботи на посаді техніка 1-ї категорії не менше 1-го року (а.с.60-63).

Доводи позивача про те, що суд не звернув уваги, що вона має переважне право залишення на роботі колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

У частині першій статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам, зазначеним у частині другій цієї статті.

Наявність переважного права має значення, коли звільненню у зв`язку із скороченням підлягають декілька працівників, і роботодавець у такому випадку зобов`язаний враховувати наявність переважного права при працевлаштуванні працівника, чия посада скорочується, та інших працівників, які такого права не мають, але їх посади також скорочуються.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, посада інженера Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат), яку обіймала позивач була єдиною, а тому не було перед ким визначати її переважне право на залишення на роботі.

А тому, у даному випадку правила статті 42 КЗпП України не можуть застосовуватися.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що відповідачем не було взято до уваги знаходження на її утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки як вбачається з матеріалів справи 01 березня 2018 року ОСОБА_1 було повідомлено про заплановане звільнення та запропоновані інші посади, однак на час звільнення позивача - 23 травня 2018 року її сину виповнилося 14 років, а відтак положення ч.3 ст.184 СК України на позивача не розповсюджуються.

Отже, доводи позивача про те, що судом першої інстанції критично сприйнято її доводи та докази (стаж роботи, фах, освіта, досвід, стан здоров`я, неповнолітня дитина, сімейний стан, навчання у вищому навчальному закладі без відриву від виробництва та інше) спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до ч.7 ст.43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обгрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.

Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України).

Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі №569/18201/14-ц.

Оцінюючи рішення профспілкового органу на предмет наявності ознак обґрунтованості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у рішенні Первинної профспілкової організації працівників ПАТ «Укрзалізниці» саме правового обґрунтування щодо незаконності звільнення ОСОБА_1 , зокрема про порушення прав позивача при звільненні.

А відтак, посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції було невірно зроблено висновки про правову необґрунтованість відмови профспілкового органу у наданні згоди на звільнення позивача є необгрунтованими, оскільки не містять доводів, в чому саме він є невірним, що свідчить лише про не згоду позивача з таким висновкому суду першої інстанції.

Посилання позивача на те, що згідно записів трудової книжки вона працювала на посаді інженера (з обліку та використання робочого часу поїзних бригад), а звільнена була з іншої посади - інженера Київського резерву провідників пасажирських вагонів (непоїзний штат) не є підставою для визнання звільнення незаконним.

Беручи до уваги те, що у відповідача дійсно мало місце скорочення чисельності працівників та встановивши, що позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, запропоновано останній всі вакантні посади на момент звільнення, від яких вона відмовилася, наказ про звільнення виданий повноважною особою, в межах своєї компетенції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства та без порушень прав останньої.

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, вони також задоволенню не підлягають.

Щодо доводів про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно з ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, стаття 237-1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Оскільки позивача було правомірно звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, її трудові права не були порушені відповідачем, колегія суддів приходить до висновкупро відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: