КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/3297/15ц Головуючий у суді першої інстанції: Ластовка Н.Д.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6712/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

10 лютого 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення суми позики у розмірі 1 193 746,50 грн., 3% річних 149 815,34 грн. та витрати по оплаті судового збору 3654,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.10.2007 між нею та відповідачем було укладено договір позики в сумі 320 000,00 доларів США, які він зобов`язався повернути до 22.10.2011, що підтверджується письмово укладеним договором від 22.10.2011 та власноручно написаною розпискою в присутності свідків. Протягом 2009-2014 років відповідач здійснив часткове повернення позики на загальну суму 246500,00 дол. США, однак, станом на 22.10.2011 сума в розмірі 73500,00 дол. США залишилася не повернутою. Тому вона звернулася до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 134 561,84 грн. суми боргу, судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

Зазначене рішення оскаржене в апеляційному порядку ОСОБА_1 - особою, яка не приймала участі у розгляді справи.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року задоволено.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

На рішення апеляційного суду ОСОБА_2 подано касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказувала на те, що вказаним рішенням порушуються її права. При цьому зазначала, що вона є колишньою дружинною ОСОБА_3 - відповідача по даній справі і між ними в Шевченківському районному суді м. Києва існує спір про поділ майна подружжя. Із метою позбавити її частки у спільному майні подружжя, між позивачем та відповідачем (батько і донька) було укладено договір позики і про такий їй стало відомо лише в суді при розгляді справи про поділ майна подружжя, коли ОСОБА_3 надав до суду, як доказ рішення суду про стягнення боргу за договором позики. Стверджувала, що договір носить формальний характер, оскільки був укладений в той час, коли між сторонами існували неприязні стосунки. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає частково зазначеним вимогам закону дивлячись на таке.

Задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_2 та стягуючи з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 343 561,84 грн. суми боргу та 3% за ч.2 ст.625 ЦК України, судовий збір у розмірі 3654,00 грн. суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог та встановлення дати укладення договору позики.

Проте, з такими висновками суду можна погодитись лише частково виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 22.10.2007 позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 320000,00 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на день укладення становлять 1 616 000,00 грн., а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у доларах США у визначений договором строк (а.с. 6-7). Строк визначено сторонами чотири роки.

Відповідно до п. 2.1 договору, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником, що додатково підтверджується відповідною власноручною розпискою позичальника.

Відповідно до п. 2.2 договору, строк надання позики позичальнику становить 4 роки з моменту надання позики, тобто відрахування строку, на який надається позика, здійснюється з наступного дня після отримання позичальником коштів від позикодавця.

Згідно п. 2.4 позичальник має право повертати позику частково різними сумами, раніше строку повернення.

Крім того, 22.10.2007 ОСОБА_3 було власноручно написано розписку про отримання від ОСОБА_2 суму позики в розмірі 320000,00 дол. США, які він зобов`язався повернути відповідно до умов укладеного договору позики від 22.10.2007.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та станом на час пред`явлення позову до суду (10.02.2015) грошові кошти не повернув. А тому, позивач звернулася до суду за захистом порушеного права.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

У правовому висновку про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг. Відповідний правовий висновок є обов`язковим для врахування апеляційним судом.

Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено та неспростовано сторонами, що за договором позики відповідач не повернув позивачу частину боргу, що становить 1 193 746,50 грн.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення боргу у розмірі 1 193 746,50 грн. ґрунтуються на вимогах закону.

При цьому слід врахувати, що строк виплати боргу сторони визначили 22 жовтня 2011 року (чотири роки). Тобто після цієї дати відповідач став користуватися чужими грошима.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник щодо стягнення заборгованості за прострочення виконання зобов`язання, встановленим між сторонами договором позики.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Апеляційний суд встановивши, що відповідач не сплатив позивачу позику у встановлені договором строки, приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами суд першої інстанції правильно застосувати ст. 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача на користь позивача за весь час прострочення виконання зобов`язання три проценти річних від простроченої суми, що становить 149 815,34 грн.

Подана апеляційна скарга на рішення суду ОСОБА_1 зводиться до того, що метою пред`явлення позову, на її думку, до суду ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (батько і донька) про стягнення боргу є позбавлення її права на частку у спільному майні подружжя, оскільки між ними в суді існує спір (поділ майна подружжя).

Проте, з такими доводами апеляційної скарги можна погодитись частково враховуючи наступне.

Відповідач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 16.11.2007 по 06.08.2011. Після розірвання шлюбу між сторонами виник спір про поділ майна подружжя.

Положенням ч.4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цівільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

07 червня 2017 року Апеляційним судом м. Києва було розглянуто цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Зазначеним рішенням суду було встановлено, що відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не було надано належних та допустимих доказів, що кошти, отримані ним у позику від ОСОБА_2 , були витрачені саме на купівлю спірних автомобілів та придбання спірної квартири.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року в незмінній при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року залишено без змін.

Із справи, яка переглядається апеляційним судом вбачається, що письмові докази - договір позики і розписка датовані 22 жовтня 2007 року. Тоді як, відповідно до результатів висновку судово-технічної експертизи від 10.03.2017 (а.с.144-164 т.1), призначеної Апеляційним судом м. Києва 23 листопада 2015 року, підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що містяться в договорі позики від 22 жовтня 2007 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року. Дата, вказана в договорі позики від 22 жовтня 2007 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не відповідає дійсній даті складання даного договору.

Надана на дослідження розписка від 22 жовтня 2007 року на 320 000 доларів США, підписана ОСОБА_3 , виконана у період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року. Підписи від імені

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що містяться у договорі позики від 22 жовтня 2007 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а отже і сам документ виконані у період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року. Більш точно встановити період виконання підписів у документі не представляється можливим. Дата, вказана в договорі позики від 22 жовтня 2007 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не відповідає дійсній даті складання цього договору. Надана для дослідження розписка від 22 жовтня 2007 року на суму 320 тис. доларів США, підписана

ОСОБА_3 , виконана у період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року. Більш точно встановити період виконання записів та підпису у документі не представляється можливим (а. с. 144-164).

При цьому слід врахувати, що зазначений висновок не заперечує факт укладення спірного договору, а навпаки у сукупності з іншими дослідженими та оціненими доказами свідчить про факт його укладення та підтвердження у подальшому його укладення підписаними сторонами спірним договором та розпискою про факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. До того ж, сторони у справі не спростували, а навпаки підтвердили укладення договору позики та написання розписки, а також отримання грошових коштів.

Але що стосується дати укладення договору та написання розписки (22 жовтня 2007 року), то вона спростовується висновком судово-технічної експертизи від 10.03.2017, в якому зазначено, що вона виконана у період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року.

Тоді, як зазначалось вище ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 16.11.2007 по 06.08.2011, тобто поза межами квітня 2012 року - укладення договору позики та написання розписки. А відтак, вважати цей борг, як використаний ОСОБА_3 в період шлюбу з ОСОБА_1 , але для придбання особистого майна неможливо, оскільки надані докази свідчать про протилежне. Боргові зобов`язання, які виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також не поширюються на ОСОБА_1 .

Згідно правової позиції Верховного Суду України, зобов`язання позичальника, а це сама позика, так і проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання, припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов`язання.

А тому, висновки суду про стягнення з відповідача на користь позивача боргу з урахуванням 3% річних, згідно договору позики є законними та обргунтованими і колегія суддів з визначеним їх розміром погоджується.

Однак, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції, щодо встановленої дати укладення договору та написання розписки, а тому вважає, що в цій частині апеляційна скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу з мотивів викладених у цій постанові.

Керуючись ст. ст. 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу 1 343 561,84 грн. та судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: