Постанова

Іменем України

17 червня 2019 року

м. Київ

справа № 296/10241/16-ц

провадження № 61-9033 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В.,

Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа - Житомирська міська рада;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 27 березня 2019 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Коломієць О. С., Галацевич О. М.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, з урахуванням уточнень, до ОСОБА_2 , третя особа - Житомирська міська рада,про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2011 року, укладеного між ним та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якій він постійно проживає зі своєю сім`єю.

У вересні 2015 року під час отримання довідки про склад сім`ї, йому стало відомо про те, що за зазначеною адресою зареєстрований ОСОБА_2 , який не є членом його сім`ї, а також не був членом сім`ї попередніх власників квартири.

Також зазначав, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня 2005 року визнано приватизацію квартири АДРЕСА_1 , такою, що відбулась з порушенням вимог законодавства, та визнано недійсним свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно, видане

07 березня 2002 року відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Заочним рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2011 року у справі №2-2944/11 (за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 )визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування даною квартирою та зобов`язано відділ громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб зняти його з реєстрації за вказаною адресою.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року у адміністративній справі № 757/24140/13-а поновлена реєстрація місця проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року

у цивільній справі № 296/3867/14-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання рішення виконавчого комітету №345 від 12 травня 2011 року незаконним, скасування свідоцтва про право власності від 13 травня

2011 року на 1/2 частину спірної квартири, видане ОСОБА_3 , скасування свідоцтва про право власності від 13 травня 2011 року на 1/2 частину спірної квартири, видане ОСОБА_4 .

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня

2017 року у адміністративні справі № №826/6337/16 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції, комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації», треті особи: ОСОБА_4 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру, що відбулися: 28 листопада 2005 року на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , 26 травня 2011 року на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ,

02 серпня 2011 року на ім`я ОСОБА_1 . Тобто саме у цій справі встановлено, що усі правочини, що вчинялися відносно спірної квартири, є чинними та

не скасовані, а тому здійснення реєстрації прав власності за зазначеними правочинами є законними.

Вважав, що ОСОБА_2 втратив право на користування спірною квартирою у зв`язку з припиненням дії договору житлового найму, продажем квартири та не набуттям статусу члена його сім`ї, а також сім`ї усіх попередніх власників квартири. Відповідач не проживає у спірній квартирі з 2000 року, у тому числі з 2003 року (часу звільнення з місць позбавлення волі), по теперішній час без поважних причин. З дня приватизації цієї квартири припинилася дія договору найму спірного жилого приміщення, яка у судовому порядку

не поновлювалася. З часу першого продажу спірної квартири, тобто з

07 березня 2002 року, ОСОБА_2 втратив право користування цим житлом, у зв`язку з його відчуженням та відсутністю сімейних відносин з новим власником.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 жовтня

2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , із зняттям його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не є членом сім`ї власника житла або іншою особою, яка вселилася в квартиру за згодою власника та веде із ним спільне господарство. Формальна реєстрація місця проживання відповідача у спірній приватній квартирі чинить перешкоди позивачу

у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд застосував як норми ЦК України, так і норми ЖК УРСР.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 27 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивовано тим, щосуд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 Постановою Печерського районного суду м. Києва

від 20 лютого 2007 року у адміністративній справі №2-а-106 визнано протиправною виписку ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 , здійснену 08 серпня 2001 року, та зобов`язано відділ громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб поновити реєстрацію ОСОБА_2 у даній квартирі (а. с.188-191 т.1). У справі

№2-а-106 суд виходив із того, що відповідно до положень пункту 7 частини третьої статті 71 ЖК України за ОСОБА_2 зберігалось право користування квартирою протягом усього часу відбування ним покарання.

У лютому 2003 року відповідач, повернувшись у м. Житомир з місць позбавлення волі, був позбавлений можливості проживати у спірній квартирі через те, що там проживають інші особи. Упродовж тривалого часу відповідач не втрачав інтересу до квартири та для відновлення свого порушеного права вживав й продовжує вживати активні дії, а тому висновок суду першої інстанції про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою з підстав, передбачених статтею 391 ЦК України, та зняття з реєстрації є передчасним, оскільки спори щодо права відповідача на спірне жиле приміщення не завершені, а право власності позивача, з огляду на надані докази, не можна вважати домінуючим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у 2002 році була оформлена відділом приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Житомирської міської ради приватизація спірної квартири по 1/2 частці на ОСОБА_7 та на ОСОБА_2 , які продали спірну квартиру ОСОБА_8 , від якого відповідач та його мати отримали гроші у повному обсязі, про що зазначено у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу. У 2003 році ОСОБА_2 звільнився з місць позбавлення волі та достовірно знав про продаж спірної квартири. Упродовж 2000 - 2011 років відповідач не ставив питання про вселення або усунення перешкод у користуванні квартирою.

Спірні правовідносини між позивачем, як власником квартири, та відповідачем ОСОБА_2 , реєстрація місця проживання якого судовими рішеннями у адміністративних справах відновлена у спірній квартирі без згоди її власника, не дає відповідачу будь-яких прав користування цим нерухомим майном. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне і справедливе рішення, яке відповідає фактичним обставинам справи, а тому не підлягає скасуванню. Стаття 391 ЦК України передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому посилається на правову позицію, що викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопаді 2016 року

у справі № 6-709цс16.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 17 травня 2019 року касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 27 березня 2019 року у вказаній справі відкрито та витребувано її з суду першої інстанції.

У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із вимогами частини першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом(частина третя статті 9 ЖК УРСР).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з 11 листопада

1995 року ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , разом з матір`ю ОСОБА_7

08 серпня 2001 року відповідач знятий з реєстрації за вказаною адресою, оскільки відбував покарання у місцях позбавлення волі (а. с. 205, 223).

07 березня 2002 року мати ОСОБА_2 - ОСОБА_7 приватизувала зазначену квартиру (а. с. 204.)

Цього ж дня, отримавши свідоцтво про право власності на житло,

ОСОБА_7 , діючи від свого імені та за дорученням від імені

ОСОБА_2 , продала спірну квартиру ОСОБА_8 , який 07 червня 2002 року уклав з ОСОБА_9 договір купівлі-продажу спірного житла. Останній 11 червня 2002 року подарував 1/2 частини квартири своїй дружині ОСОБА_3 , а 12 березня 2004 року ОСОБА_3 подарувала 1/2 частину квартири ОСОБА_4 .

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня

2005 року у справі (№2-1803) за позовом ОСОБА_2 до управління житлово-комунального господарства Житомирської міської ради, відділу приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради та виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання приватизацію такою, що відбулась з порушенням норм діючого законодавства та скасування свідоцтва про приватизацію квартири, визнано приватизацію вказаної квартири такою, що відбулась з порушенням вимог законодавства, та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 07 березня

2002 року відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Судове рішення набрало законної сили 01 липня 2005 року (а. с. 172 ).

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2007 року

у справі 2-а-106/2007 визнано протиправною виписку ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 , здійснену

08 серпня 2001 року та зобов`язано відділ громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб поновити реєстрацію позивача у даній квартирі. При цьому, суд виходив із того, що відповідно до положень пункту 7 частини третьої статті 71 ЖК УРСР за ОСОБА_2 зберігалось право користування квартирою протягом усього часу відбування ним покарання. Судове рішення набрало законної сили (а. с. 188-191).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 липня 2011 року, кватиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках кожен передали у власність (продали), а ОСОБА_1 прийняв у власність (купив) (а. с. 6-9).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року постанову Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня

2013 року (у справі 757/24140/13-а) скасовано. Позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області щодо відмови

у поновленні реєстрації ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області скасувати зняття з реєстрації місця проживання позивача та поновити реєстрацію його постійного проживання за даною адресою. Судове рішення набрало законної сили. (а. с. 177-179).

Отже, у судовому порядку з 11 листопада 1995 року було відновлено реєстрацію ОСОБА_2 у спірній квартирі і на момент прийняття виконавчим комітетом рішення про оформлення права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та видачі на ім`я останніх свідоцтв про право власності на житло ОСОБА_2 мав право користуватись спірною квартирою й не втратив це право на даний час.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції, скасувавши рішення суду першої інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, правильно застосував наведені норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою.

Посилання у касаційній скарзі на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16,

є безпідставні, оскільки фактичні обставини справи та правовідносини сторін

не є подібними.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірні правовідносини між ним як власником квартири, та відповідачем ОСОБА_2 , реєстрація місця проживання якого судовими рішеннями у адміністративних справах відновлена у спірній квартирі без згоди її власника, не дає відповідачу будь-яких прав користування цим нерухомим майном є безпідставні та зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав належне обґрунтування, а переоцінка доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з частиною третьою статті 468 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 27 березня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Житомирського апеляційного суду

від 27 березня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник