ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3537/19 Справа № 211/591/18 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 грудня 2018 року, яке постановлено суддею Ніколенко Д.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 28 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення боргу за договором позики (розпискою).

Позов обґрунтовано тим, що 02 вересня 2008 року, за договором позики, розпискою, він передав позичальнику ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для будівництва житловою будинку з господарськими побудовами в селищі Лазурне Скадовського району Херсонської області 30 000 доларів США, 10 квітня 2009 року відповідачам під розписку передав 50 000 доларів США, 27 березня 2010 року також відповідачам під розписку передав 50 000 доларів США. Про фактичне одержання вказаної суми 25 грудня 2017 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надали розписку де вказано, що вони позичили 130 000 доларів США, що на день складання позовної заяви за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США - 28,78 гривень) складає 3 741 400 грн. Розписка написана в присутності свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Згідно зазначеної розписки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зобов`язались повернути йому кошти на першу вимогу до 31 січня 2018 року, але до теперішнього часу відповідачі борг не повернули, чим взяті на себе зобов`язання не виконали.

У зв`язку наведеним вище позивач просив суд стягнути з відповідач ОСОБА_2 на свою користь борг за договором позики (розписки) у розмірі 1 870 700 грн. та 3 % річних з простроченої суми у розмірі 496 455 грн., та стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь борг за договором позики (розписки) у розмірі 1 870 700 грн. та 3% річних з простроченої суми, у розмірі 496 455 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики від 02.09.2008 року, 10.04.2009 року, 27.03.2010 року в розмірі 1 870 700 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 8810 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та ухвалення в цій нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог. Вважає, що судом першої інстанції в повній мірі не встановлено правову природу укладеного договору позики, не враховано, що грошові кошти за договорами позики брались відповідачами по справі в період перебування їх у шлюбі та з цільовим призначенням - будівництво будинку з господарськими побудовами в селищі Лазурне Скадовського району, що свідчить про те, що позичені кошти були використані ними в інтересах сім`ї.

Позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що рішення по даній справі, в разі задоволення позову позивача до ОСОБА_2 встановить правовий режим спільного майна подружжя у справі, яка знаходиться на розгляді в Скадовському районному суді Херсонської області. Крім того, задля правильного вирішення даного спору представником позивача було заявлено клопотання про зупинення провадження по справі до розгляду Скадовським районном судом Херсонської області спору щодо поділу майна відповідачів, як подружжя, проте в задоволенні цього клопотання, в порушення вимог ЦПК України, на думку позивача, було відмовлено.

Позивач зауважує на тому, що він не просить суд вирішити питання щодо розподілу спільного сумісного майна відповідачів, а просить стягнути солідарно з відповідачів взяті в нього відповідачами в борг, в інтересах сім`ї, кошти.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_8 , які, кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідача ОСОБА_3 , який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, відповідачку ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_7, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог позивача до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики (розпискою), тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до розписки від 02 вересня 2008 року, ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_1 30 000 доларів США на будівництво житлового будинку з блокованою господарською спорудою, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.19).

Згідно розписки, складеної 10 квітня 2009 року, ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_1 50 000 доларів США на будівництво житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.20).

Відповідно до тексту розписки від 27 березня 2010 року, ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_1 50 000 доларів США на будівництво житлового будинку з блокованою господарською спорудою, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.21).

25 грудня 2017 року в присутності свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 склав розписку про те, що він та його дружина ОСОБА_2 позичили 130 000 доларів США поетапно: 02.09.2008 року - 30000 доларів США, 10.04.2005 року - 50 000 доларів США, 27.04.2010 року - 50 000 доларів США, у ОСОБА_1 для будівництва житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того в розписці зазначено, що об`єкт збудовано та введено в експлуатацію 08.06.2011 року а грошові кошти за розпискою будуть повернуті за першою вимогою (а.с.22).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти за договорами позики від 02.09.2008 року, 10.04.2009 року, 27.03.2010 року в загальному розмірі 130 000 доларів США були взяті ОСОБА_3 у ОСОБА_1 , а розписка від 25 грудня 2017 року була складена ОСОБА_3 від свого імені та від імені ОСОБА_2 на вимогу адвоката, про що ним зазначалось в судовому засіданні, а отже про її існування на момент складання відповідачка ОСОБА_2 не була обізнана.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в Постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Ст. 526 ЦК України визначає, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно статті 533 ЦПК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як вбачається із матеріалів справи, з 29 вересня 2001 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Згідно із статтею 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовного цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення ст. 65 СК України дає можливість суду стверджувати, що відсутність згоди другого з подружжя на укладення договору позики на значну суму ставить під сумнів дійсність такого договору і не може покладати будь-яких обов`язків щодо його виконання на особу, яка не є стороною договору і не давала згоди на його укладення.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21.11.2018 року (справа №372/504/17), відступаючи від висновків Верховного Суду України, вважала в подібних правовідносинах, що укладення договорів без згоди другого подружжя свідчить про порушення його форми і надає право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до розписки від 02 вересня 2008 року, відповідач ОСОБА_3 взяв в борг у позивача ОСОБА_1 30 000 доларів США на будівництво житлового будинку з блокованою господарською спорудою, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.19).

Згідно розписки, складеної 10 квітня 2009 року, відповідач ОСОБА_3 взяв в борг у позивача ОСОБА_1 50 000 доларів США на будівництво житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.20).

Відповідно до тексту розписки від 27 березня 2010 року, відповідач ОСОБА_3 взяв в борг у позивача ОСОБА_1 50 000 доларів США на будівництво житлового будинку з блокованою господарською спорудою, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.21).

25 грудня 2017 року в присутності свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_3 склав розписку проте, що він та його дружина відповідач ОСОБА_2 позичили 130 000 доларів США поетапно: 02.09.2008 року - 30000 доларів США, 10.04.2005 року - 50 000 доларів США, 27.04.2010 року - 50 000 доларів США, у позивача ОСОБА_1 для будівництва житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того в розписці зазначено, що об`єкт збудовано та введено в експлуатацію 08.06.2011 року а грошові кошти за розпискою будуть повернуті за першою вимогою (а.с.22).

Наведене вище свідчить про те, що в матеріалах справи, в тому числі й в тексті розписки від 25 грудня 2017 року, відсутній як підпис відповідачки ОСОБА_2 , так і зазначення нею про те, що правочин укладатиметься її чоловіком ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, що вона погоджується з усіма умовами договору позики та вважає всі умови договору, які визначить її чоловік, вигідними для сім`ї та підтвердження, що укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем по справі не доведено належними та допустимими доказами що кошти позичалися солідарно відповідачами та використані ними на придбання майна в інтересах сім`ї, оскільки самим відповідачем ОСОБА_3 зазначено про особисті зобов`язання за договором позики.

Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, колегія суддів також вважає, що докази наявні у справі не дають змогу дійти висновку, що вказані кошти були витрачені в інтересах сім`ї, тобто є недостатніми відповідно до ст. 80 ЦПК України.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частини, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в повній мірі не встановлено правову природу укладеного договору позики, не враховано, що грошові кошти за договорами позики брались відповідачами по справі в період перебування їх у шлюбі та з цільовим призначенням - будівництво будинку з господарськими побудовами в селищі Лазурне Скадовського району, що свідчить про те, що позичені кошти були використані ними в інтересах сім`ї, оскільки, відповідно до вимог ст. 65 СК України, відсутність згоди другого з подружжя на укладення договору позики на значну суму ставить під сумнів дійсність такого договору і не може покладати будь-яких обов`язків щодо його виконання на особу, яка не є стороною договору і не давала згоди на його укладення.

Укладення договорів без згоди другого подружжя свідчить про порушення його форми і надає право оскаржити договір з підстав його недійсності, до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21.11.2018 року (справа №372/504/17), відступаючи від висновків Верховного Суду України.

Як вбачається із матеріалів справи, в розписках про отримання грошових коштів від 02.09.2008 року, від 10.04.2009 року, від 27.03.2010 року та від 25.12.2017 року, відсутній як підпис відповідачки ОСОБА_2 , так і зазначення нею про те, що правочин укладатиметься її чоловіком ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, що вона погоджується з усіма умовами договору позики та вважає всі умови договору, які визначить її чоловік, вигідними для сім`ї та підтвердження, що укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню, отже відсутній факт солідарної відповідальності відповідачів по справі за вказаними борговими зобов`язаннями.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що висновок суду першої інстанції про те, що рішення по даній справі, в разі задоволення позову позивача до ОСОБА_2 встановить правовий режим спільного майна подружжя у справі, яка знаходиться на розгляді в Скадовському районному суді Херсонської області є помилковим, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані обставини не мають правового значення при вирішення спору про повернення грошових коштів за борговими зобов`язаннями.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що, задля правильного вирішення даного спору представником позивача було заявлено клопотання про зупинення провадження по справі до розгляду Скадовським районном судом Херсонської області спору щодо поділу майна відповідачів, як подружжя, проте в задоволенні цього клопотання, в порушення вимог ЦПК України, на думку позивача, було відмовлено, оскільки вказані обставини не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та не мають правового значення для вирішення даного спору, а даний спір та спір, що знаходиться на розгляді Скадовського районного суду Херсонської області, мають різні предмети спору.

На приймаються до уваги колегією суддів посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що він не просить суд вирішити питання щодо розподілу спільного сумісного майна відповідачів, а просить стягнути солідарно з відповідачів взяті в нього відповідачами в борг, в інтересах сім`ї, кошти, оскільки, при вирішенні даного спору судом першої інстанції вірно встановлено, з чим погоджується колегія суддів, той факт, що позивачем по справі не доведено належними та допустимими доказами того, що кошти, що були отримані відповідачем ОСОБА_3 згідно розписок від 02.09.2008 року, від 10.04.2009 року та від 27.03.2010 року, були взяті ним в інтересах сім`ї, оскільки, відповідно до вимог ст. 65 СК України, відсутність згоди другого з подружжя на укладення договору позики на значну суму ставить під сумнів дійсність такого договору і не може покладати будь-яких обов`язків щодо його виконання на особу, яка не є стороною договору і не давала згоди на його укладення. В розписках від 02.09.2008 року, від 10.04.2009 року, від 27.03.2010 року та 25.12.2017 року відсутній як підпис відповідача ОСОБА_2 , так і зазначення нею про те, що правочин укладатиметься її чоловіком ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, отже відсутній факт солідарної відповідальності відповідачів по справі за вказаними борговими зобов`язаннями.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: