Справа № 462/3210/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/703/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталія Павлівна про визнання недійсними довіреності та договору дарування і скасування реєстрації права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року позивачка ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання недійсною довіреності від 22 вересня 2010 року, виданої нею на ім`я ОСОБА_5 , посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталією Павлівною, зареєстровану в реєстрі за № 2508, визнання недійсним договору дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладеного 30 вересня 2010 року між ОСОБА_6 , від імені якої діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої 22 вересня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталією Павлівною, зареєстрованого в реєстрі за №2640, та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на даний будинок.

Позовні вимоги мотивувала тим, що їй належить на праві власності будинок АДРЕСА_1 у якому вона проживала разом із своїм сином ОСОБА_7 та його дружиною ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 син ОСОБА_7 помер.

Враховуючи її похилий вік (на той час їй було 82 роки), вона повністю знаходилася на утриманні сина ОСОБА_7 , який опікувався нею, доглядав її.

Вона вже тривалий час хворіє на різні захворювання, які практично перешкоджають їй правильно усвідомлювати значення своїх дій і без сторонньої допомоги обходитися.

Після смерті сина ОСОБА_7 у неї було сильне нервове потрясіння.

22 вересня 2010 року відповідачка ОСОБА_5 , використовуючи її безпорадний стан та усвідомлюючи, що вона, страждає на різні хвороби, не може правильно сприймати події та факти, завезла її до приватного нотаріуса Кодлубай Н.П ., де запевнила про необхідність підписання якогось документу. Як з`ясувалося пізніше вона підписала довіреність, якою уповноважила брата відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5 вчиняти від її імені будь-які дії, в тому числі і подарувати належний їй будинок.

В подальшому відповідач ОСОБА_5 , використовуючи вказану довіреність, діючи від її імені, 30 вересня 2010 року уклав з відповідачкою ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_6 зазначала, що в момент складання та підписання довіреності від 22 вересня 2010 року вона перебувала у такому психічному стані, що не могла в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не повною мірою була здатна своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки і самостійно їх виконувати.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 померла, у зв`язку з чим судом першої інстанції до участі у справі залучено в якості правонаступника сина померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_1 , який позовні вимоги підтримав.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 січня 2019 року позов задоволено

Визнано недійсною довіреність від 22 вересня 2010 року, видану ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталією Павлівною, зареєстровану в реєстрі за № 2508.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладений 30 вересня 2010 року між ОСОБА_6 , від імені якої діяв ОСОБА_5 згідно довіреності, посвідченої 22 вересня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталією Павлівною, зареєстрований в реєстрі за №2640.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 від 19 жовтня 2010 року.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_5 - ОСОБА_4 Вважає рішення суду таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Щодо психічного стану ОСОБА_6 описаного в акті судово- психіатричної експертизи №794 від 04 грудня 2014 року вважає, що такий стан здоров`я не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_6 до дня смерті була адекватною, добре орієнтувалася, мала хорошу пам`ять, спілкувалася з внуками, сусідами, сама себе обслуговувала і не потребувала сторонньої допомоги.

Також звертає увагу, що при посвідченні нотаріусом довіреності, ним було перевірено правоздатність та дієздатність особи.

Зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та іншим матеріалам справи, які спростовують висновок судово - психіатричної експертизи №794 від 04 грудня 2014 року.

Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

18 червня 2019 року від ОСОБА_4 , представника ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням у відпустці в період з 24 червня 2019 року по 13 липня 2019 року, проте колегія суддів вважає за необхідне відхилити дане клопотання, оскільки свої доводи представник виклав в поданій ним апеляційній скарзі, ОСОБА_3 про час та дату розгляду справи була повідомлена завчасно та мала можливість прибути в судове засідання для дачі пояснень особисто. Окрім цього, явка сторін в судове засідання не була визнана обов`язковою, а матеріали справи є достатніми для прийняття законного та обгрунтованого рішення.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що справа перебуває у провадженні судів з квітня 2013 року, що є порушенням розумних строків розгляду справи.

Згідно ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду від 28 березня 2019 року призначено справу до розгляду на 27 червня 2019 року. Тобто, сторони завчасно (на три місяці наперед) були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і могли скорегувати свою відпустку у літній період.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що на момент оформлення спірної довіреності та укладення договору дарування ОСОБА_6 була позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дії та керувати ними, а отже її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

З такими висновком колегія суддів погоджується з наступних мотивів.

Судом встановлено, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , належав на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 була матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 . ОСОБА_6 проживала у своєму будинку разом з сином ОСОБА_7 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Деякий час після смерті сина ОСОБА_6 проживала одна у своєму будинку, а восени 2012 році переїхала проживати до свого сина ОСОБА_1 у с .Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області.

ОСОБА_6 хворіла протягом 12 років гіпертонічною хворобою, починаючи з 2007 року періодично оглядалася лікарем-невропатологом та лікарем-психіатром, у 2010 році на третій день після смерті сина ОСОБА_7 вона зламала руку, а у 2012 році перенесла інсульт.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 13.04.2017 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також встановлено, що 22 вересня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П. була посвідчена та зареєстрована в реєстрі за № 2508 довіреність, згідно з якою ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_5 володіти, користуватися і розпоряджатися всім її майном, укладати всі передбачені законом правочини (договори): купувати, продавати, обмінювати, приватизовувати, приймати в дар, передавати в оренду, а також подарувати будинок АДРЕСА_1 .

30 вересні 2010 року між ОСОБА_6 , від імені якої діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності від 22 вересня 2010 року, та ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2640.

Відповідно до даного договору дарування житлового будинку, ОСОБА_6 , від імені якої діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності від 22 вересня 2010 року, подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар житловий будинок будинок АДРЕСА_1 .

19 жовтня 2010 року ОСОБА_5 зареєструвала право власності на вказаний будинок у встановленому законом порядку / а.с.6 справа №1309/334/12 /.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Згідно з положеннями ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог,які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з роз`ясненнями, наданими в п.4, п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» оспорюваними є правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст.225 ЦК України тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст.239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно ст.245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого; майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно ч.1 ст.225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент , коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та ( або) не могла керувати ними , може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушенні.

Згідно роз`яснення Пленуму Верховного суду України в постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема, в п. 7, зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. А також на п. 16, відповідно до якого правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (в попередній редакції) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК (в попередній редакції).

З наведеного вбачається, що розглядаючи спір про визнання правочину недійсним на підставі положень ст.225 ЦК України суд повинен належним чином встановити укладення відповідного оспорюваного правочину дієздатною особою (питання щодо недієздатності чи обмеженої дієздатності якої не встановлювалось) та, безпосередньо факт неусвідомлення цією особою своїх дій, або ж неможливість цією особою керуватис своїми діями в момент вчинення оспорюваного правочину. При цьому, факт неусвідомлення чи неможливості керувати своїми діями повинен бути належним чином доведений особою, яка просить визнати його недійсним, та бути належним чином встановлений судом.

Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З наявних в матеріалах справи медичних довідок убачається, що ОСОБА_6 оглядалася лікарем-невропатологом 17.01.2007 року, 13.05.2008 року та 21.06.2010 року, а 02.09.2009 року та 24.06.2010 року лікарем-психіатром, якими встановлено їй діагноз: дисциркуляторна атеросклеротична і гіпертонічна енцефалопатія з розсіяною неврологічною симптоматикою, формування психоорганічного синдрому, виражений психоорганічний синдром з інтелектуально-мнестичним зниженням і явищами деменції та призначено відповідні курси лікування.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №330 від 07.04.2016 року на даний час ОСОБА_6 страждає хронічним стійким психічним розладом у формі судинної деменції та за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує опіки / справа № 462/7291/15-ц/.

Згідно акта судово-психіатричного експерта №794 від 04.12.2014 року /а.с.112-114 т.1/, на момент підписання довіреності 22 вересня 2010 року ОСОБА_6 страждала важким психічним розладом у формі розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим психоорганічним синдромом та явищами деменції. За своїм психічним станом у період підписання довіреності 22 вересня 2010 року ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З вказаного акту №794 від 04.12.2014 року вбачається, що комісією в складі експертів Маланчук А.З. , Гуль А.Л. , Сувало О.Б. при проведенні експертизи досліджувалися довідки огляду лікарем-невропатологом від 17.01.2007 року, від 13.05.2008 року від 21.06.2010 року та лікарем-психіатром від в 02.09.2009 року, від 24.06.2010 року, а також проводилося судово-психіатричне обстеження підекспертної ОСОБА_6 .

В судовому засіданні суду першої інстанції експерт Сувало О.Б. акт судово-психіатричного експерта №794 від 04.12.2014 року підтримав та зазначив, що експертний висновок складений вірно, експертами досліджувалися всі наявні в справі матеріали, в тому числі і довідки огляду лікарем-невропатологом від 17.01.2007 року, від 13.05.2008 року від 21.06.2010 року та лікарем-психіатром від в 02.09.2009 року, від 24.06.2010 року, а також проводилося судово-психіатричне обстеження підекспертної ОСОБА_6 . Під час огляду у ОСОБА_6 були виявлені важкі психічні розлади. Враховуючи актуальний стан ОСОБА_6 та дані про її психічний стан під час оглядів психіатром у 2009 році і у 2010 році, комісія прийшла до висновку, що на момент підписання довіреності 22.09.2010 року ОСОБА_6 страждала важким психічним захворюванням та не могла усвідомлювати значення своїх дій.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що він працює лікарем-невропатологом у Львівському обласному кардіологічному центрі. Ствердив, що представлені йому в судовому засіданні на огляд записи про огляд невропатологом від 17.01.2007 року, 03.05.2008 року, 21.06.2010 року виконані ним особисто. Повністю підтверджує зроблені ним записи та виставлений діагноз: дециркулярна атеросклеротична і гіпертонічна енцефалопатія з розсіяною неврологічною симптоматикою. Прізвища у цих записах він не зазначав, оскільки такі мали бути вклеєні до медичної карти хворої. Обставин огляду не пам`ятає з огляду на минулий тривалий час.

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що він працює лікарем-психіатром у Львівській клінічній лікарні „Львівська залізниця". Ствердив, що в період 2009- 2010 роки ОСОБА_1 приводив до нього на огляд свою матір ОСОБА_6 За результатами огляду ОСОБА_6 ним було виставлено діагноз: виражений психоорганічний синдром з інтелектуально-мнестичним зниженням та призначено відповідне лікування, про що ним було зроблено відповідні медичні записи від 02.06.2009 року та від 24.06.2010 року на окремих аркушах паперу.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що покійна ОСОБА_6 була його сусідкою. Вона була адекватною жінкою, мала ясний розум, хорошу пам`ять і вони часто розмовляли на різні теми. В розмові вона багато розповідала про внуків. У серпні 2010 року помер син ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , що сильно підкосило жінку, вона замкнулася в собі і перестала спілкуватись. За деякий час ОСОБА_6 розповіла йому, що подарувала свій будинок внучці ОСОБА_5 Приблизно у 2012 році ОСОБА_6 переїхала жити до свого сина ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона проживає в с .Зимна Вода Пустомитівського раойну Львівської області , а її прабабуся ОСОБА_6 проживала в смт .Рудно Залізничного району м .Львова. Вона періодично приходила в гості до прабабусі, яка проживала разом з своїм сином та відповідно її дідусем - ОСОБА_7 Прабабуся була адекватною жінкою, мала світлий розум і хорошу пам`ять. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дідусь ОСОБА_7 , що тяжко переживала ОСОБА_6 і часто плакала. Останні два роки свого життя її прабабуся проживала у свого сина ОСОБА_1 , її боліли ноги і вона не могла ходити без сторонньої допомоги, проте завжди її впізнавала та давала гроші з пенсії.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що до 2010 року він часто заходив у гості до ОСОБА_6 , яка проживала з сином ОСОБА_7 Протягом 2010-2012 років він 6-7 раз бував у неї в будинку. В серпні 2010 року помер ОСОБА_7 , що тяжко переживала його мати ОСОБА_6 Після смерті сина ОСОБА_6 стала пригніченою, постійно згадувала сина ОСОБА_7 і плакала, проте вона була адекватною, добре орієнтувалася, пам`ятала імена рідних та знайомих, спілкувалася з сусідами, сама себе обслуговувала і не потребувала сторонньої допомоги.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно взято до уваги висновок судово-психіатричної експертизи №794 від 04.12.2014 року, про те, що на момент підписання оспорюваної довіреності ОСОБА_6 страждала важким психічним розладом у формі розладів особистості та поведінки, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів вважає, що такий висновок комісією експертів достатньо обґрунтований, є категоричним, не містить жодних припущень і не суперечить показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 даних в суді першої інстанції та іншим матеріалам справи.

Вказаний висновок, а також висновок судово-психіатричної експертизи від 07 квітня 2016 року щодо наявного у ОСОБА_6 психічного розладу здоров`я, узгоджуються між собою і підтверджують розвиток психічного захворювання у ОСОБА_6 , початок якого було зафіксовано лікарями при огляді останньої починаючи з 2007 року.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що ОСОБА_6 під час оформлення довіреності від 22 вересня 2010 року, якою вона уповноважила ОСОБА_5 володіти, користуватися і розпоряджатися всім її майном, укладати всі передбачені законом правочини (договори): купувати, продавати, обмінювати, приватизовувати, приймати в дар, передавати в оренду, а також подарувати будинок АДРЕСА_1 , могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів вважає доведеним належними доказами той факт, що ОСОБА_6 під час оформлення довіреності на відчуження будинку знаходилася у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, вказує на те, що її волевиявлення на укладення договору дарування житлового будинку не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Оскільки на момент оформлення довіреності та укладення договору дарування ОСОБА_6 страждала важким психічним розладом у формі розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим психоорганічним синдромом та явищами деменції, що позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дії та керувати ними, а отже її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підставність заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, щорозглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 січня 2019 року - без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 липня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.