ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2177/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Заставенко М.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Долі М.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просив суд усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своєю приватною власністю - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення права користування таким майном та зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив про те, що у 2008 році він одружився з ОСОБА_2 . В цьому ж році відповідач була зареєстрована у квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_1 . Однак з листопада 2017 року сімейні стосунки між подружжям були припинені, відповідач без попередження залишили вказану квартиру, забрала свої особисті речі та майно, та з того часу за адресою реєстрації не проживає, всі витрати по догляду за житлом несе виключно позивач. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає. Реєстрація відповідача у квартирі, яка належить на праві особистої власності позивачеві, створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні майном.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 19.12.2018 року відкрито провадження у справі, призначено по справі підготовче засідання, надано відповідачеві строк для подання до суду відзиву на позовну заяву.

13.02.2019 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва призначено справу до розгляду по суті та повернуто без розгляду відзив представнику відповідача - адвокату Комлєву С.В., як такий, що не відповідає вимогам ст. 178 ЦПК України.

21.05.2019 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі, щодо ухвалення по справі заочного рішення заперечував.

Відповідач у судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву до суду не подала, тому суд, з урахуванням думки позивача, ухвалив розглядати справу у її відсутність на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування квартири від 30.11.2007 року (а. с. 26).

11.07.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюбу, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а. с. 13).

29.07.2008 року ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта відповідача (а. с. 11).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.01.2019 року встановлено, що сімейні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинені з 13.11.2017 року, за наслідками яких сторони проживають окремо. (а.с.75)

Як вбачається з договору оренди нерухомого майна від 14.11.2017 року, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .(а.с.23)

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідача ОСОБА_2 за місцем реєстрації понад встановлений законом строк, доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, що є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 15, 16, 386, 391 ЦК гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

У відповідності до положень норм статей 16, 391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України , члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як роз`яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Таким чином, виходячи з наведених правових норм, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що в розрізі даного спору позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Щодо вимоги про зняття відповідача з реєстрації, суд вважає зазначити наступне.

Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Виходячи з того, що вищевказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відмовляючи у задоволені позовної вимоги про зняття відповідача з місця реєстрації, суд виходить з того, зняття з реєстрації місця проживання в житлових приміщеннях колишніх членів сімї їх власника або інших осіб, відповідно до Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб.

Згідно зі ст. 7 цього Закону , цими органами зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Це означає, що належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред`явлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (вимогу про, що і заявлено позивачем за даним позовом), які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

У відповідності до ЗУ «Про судовий збір» та ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину сплаченого при подачі позовної заяви суми судового збору, яка пропорційна задоволеним вимогам, тобто у розмірі 352 грн. 40 коп.

Керуючись ст. 2 , 4, 11-13, 76-81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5, п.15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Заставенко М.О.

Повний текст рішення складений 30.09.2019.