Єдиний унікальний номер 235/5024/18 Номер провадження 22-ц/804/1624/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Соломахи Л.І.

суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 235/5024/18 за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Покровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення у квартиру та відшкодування моральної шкоди з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 березня 2019 року у складі судді Бородавки К.П., -

В С Т А Н О В И В:

15 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду, діючи у своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення у квартиру та відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що з відповідачем з 18 липня 1992 року по 08 грудня 2016 року перебував у шлюбі. Вони мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу 14 липня 1997 року вони на підставі договору купівлі-продажу придбали у спільну часткову власність по Ѕ частці кожному квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області 14 вересня 2017 року визначений порядок користування цією квартирою: у користування ОСОБА_1 виділено кімнату загальною площею 14,0 кв.м, у користування ОСОБА_3 виділено кімнату загальною площею 21,2 кв.м, яка обладнана лоджією площею 2,6 кв.м, залишено у їх спільному користуванні: кухню площею 9,8 кв.м, вбиральню площею 1,4 кв.м, ванну кімнату площею 2,7 кв.м, шафу площею 0,7 кв.м. Поділено особові рахунки по оплаті витрат на утримання будинку та прибудинкової території та централізованого опалення, виходячи із належної кожному площі 29,55 кв.м.

Посилаючись на те, що:

- в квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , його дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідачка ОСОБА_3 ;

- після набрання рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області 14 вересня 2017 року законної сили (18 жовтня 2017 року) він мав намір вселитися у спірну квартиру зі свою дочкою ОСОБА_2 , однак відповідач чинить їм перешкоди у користуванні квартирою, оскільки відмовляється надати йому відповідний комплект ключів від вхідних дверей;

- на його письмове звернення від 27 червня 2018 року з вимогою у найкоротший строк надати йому комплект ключів від замків вхідної двері та забезпечити його та його доньки добровільне вселення у квартиру відповідач не відповіла, ключі від вхідних дверей квартири не надала, його та його доньки доступ до квартири не забезпечила;

- неправомірні дії відповідача з перешкоджання йому та його доньці у користуванні квартирою спричинили йому моральну шкоду, яка полягає у тому, що він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме підшукувати інше житло для себе та для дитини; з 26 грудня 2016 року він мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , який належить його батьку ОСОБА_5 та в якому, крім батька, мешкають його дружина ОСОБА_6 (його мати) та їх онука ОСОБА_7 Тобто у житловому будинку площею 32,2 кв.м мешкають шість осіб (власник будинку з дружиною та онукою та він з дружиною та дитиною), на кожну з яких приходиться лише 5,37 кв.м житлової площі. Отже, через неправомірні дії відповідача він змушений жити у тисняві, користуватися вбиральнею, що знаходиться на вулиці, маючи на праві власності власне житло та право користування житловою площею 14,0 кв.м та всіма зручностями у квартирі, вимушений доставляти незручності своєму хворому батькові, мешкаючи з донькою у його будинку

просив усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення його та його доньки ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_3 передати йому ключі від вхідних дверей цієї квартири та не чинити перешкоди в користуванні квартирою; стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь на відшкодування моральної шкоди 21 686,40 грн. (а.с. 3 - 6).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області 28 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 шляхом передачі ОСОБА_1 екземпляру ключів від дверей такої квартири.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 685,73 грн. (а.с. 119 - 122).

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 березня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме: усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення його та його доньки ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь на відшкодування моральної шкоди 21 686,40 грн.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що жодним доказом не доводиться факт того, що відповідач перешкоджає йому вселитись у спірну квартиру.

Посилаючись на судове рішення від 14.09.2017 року у цивільній справі №2/235/656/17, яким встановлено, що він пішов з квартири добровільно та відповідач не вчиняла дій по його виселенню, суд не врахував, що його намагання повернутися у цю квартиру наражаються на активний спротив відповідача. В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснила суду, що вона не визнає його позовних вимог і заперечує проти його та його малолітньої дитини вселення у квартиру на тій підставі, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14.09.2017 року йому було відмовлено у вселенні в цю квартиру. Відповідач вважає, що оскільки не існує судового рішення про його вселення у спірну квартиру, у неї є всі підстави не допускати його у квартиру.

Перешкоджання відповідачем користуванню ним та його дочкою квартирою доведено актами обстеження від 25.05.2018 року, від 27.07.2018 року та від 01.08.2018 року, його листами на адресу відповідача від 27.06.2018 року, які суд не врахував та дійшов помилкового висновку, що ці докази не засвідчують дії відповідача, які були б направлені на перешкоджання позивачу та його малолітній дочці вселитись у спірну квартиру. Такий висновок суду суперечить як правовій позиції та поясненням відповідача, так і її діям, а саме, що вона проігнорувала його листи з вимогою у найкоротший строк надати йому комплект ключів від замків вхідної двері квартири, а також не перешкоджати йому та його малолітній дитині вселитись у цю квартиру та забезпечити його та його доньки добровільне вселення у квартиру. В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 сказала, що не отримувала звернення позивача з вимогою надати комплект ключів від вхідної двері до квартири, оскільки знаходилась у відпустці. Однак, досліджені в судовому засіданні опис вкладення до цінного листа та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення свідчать про те, що таке звернення відповідач отримала особисто 05 липня 2018 року. Представник відповідача пояснив суду, що його звернення до ОСОБА_3 залишилося без відповіді, оскільки відповідач вважає його безпідставними за своїм змістом.

Самостійно вселитись до квартири і користуватись своєю власністю він не може, оскільки це призводить до фізичного спротиву з боку відповідача ОСОБА_3 і лише рішення суду про його вселення може змусити відповідача забезпечити йому безперешкодний вхід до квартири. Проте суд першої інстанції ту обставину, що він, як після 03.01.2018 року, так і після направлення відповідачу листів від 27.06.2018 року вселитись в спірну квартиру в присутності відповідача не намагався, розцінив як свідчення, що його твердження про перешкоджання відповідачем його вселенню до квартири є безпідставними та надуманими.

Позивач не погоджується з висновком суду про те, що ним не надано доказів на підтвердження спричинення йому відповідачем моральної шкоди.

Суд зазначив, що не бере до уваги доводи позивача щодо погіршення стану його здоров`я, внаслідок чого він звертався за медичною допомогою, оскільки наявність у даному випадку причинного зв`язку між таким станом позивача та ненаданням відповідачем йому ключів позивачем не доведена. Проте він суду надавав довідку про погіршення не свого здоров`я, а про погіршення здоров`я свого батька ОСОБА_5 Це був доказ на підтвердження того, що позивач переживає негативні емоції (душевні страждання) через те, що маючи у власності своє житло, через дії відповідача вимушений доставляти незручності своєму хворому батькові, мешкаючи зі своєю донькою в його будинку. Ця обставина не врахована судом при вирішенні спору, як і те, що він вимушений шукати інше житло для себе та своєї малолітньої дитини. Це спричиняє йому моральні страждання, які є наслідком неправомірних дій відповідача з перешкоджання йому та його дитині у користуванні квартирою. Довідку про стан свого здоров`я він надавав суду лише на підтвердження неможливості його участі в судовому засіданні в обґрунтування клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 135 - 136).

Копії апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_3 та третьою особою -Органом опіки та піклування Покровської міської ради отримані 24 травня 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 158, а.с. 159).

Відповідач ОСОБА_3 , третя особа -Орган опіки та піклування Покровської міської ради письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 не подали.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду 12 червня 2019 року учасники справи не з`явилися. Від відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю її представника - адвоката Очеретька О.В. у іншому судовому процесі (а.с. 176), яке апеляційним судом було задоволено та розгляд справи апеляційним судом було відкладено на 26 червня 2019 року, відповідач була попереджена про те, що в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують повноваження адвоката Очеретько О. В . на представництво її інтересів в суді апеляційної інстанції (а.с. 183).

У судове засідання апеляційного суду 26 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Варцаба О.Д., який діє на підставі ордеру серія АА № 079140 від 18 вересня 2019 року (а.с. 50), не з`явилися. 24 червня 2019 року до апеляційного суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 від 20 червня 2019 року про розгляд справи 26 червня 2019 року у його та його представника відсутність (а.с. 200 - 202).

Представник Органу опіки та піклування Покровської міської ради у судове засідання 26 червня 2019 року також не з`явився. Судову повістку повідомлення про розгляд справи 26 червня 2019 року третя особа отримала 18 червня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 192). Представник Органу опіки та піклування Покровської міської ради 18 червня 2019 року надіслав до апеляційного суду заяву від 18 червня 2019 року про розгляд справи у відсутність представника Органу опіки та піклування Покровської міської ради (а.с. 186 - 187).

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання 26 червня 2019 року повторно не з`явилася. 25 червня 2019 року до апеляційного суду надійшло її клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із її перебуванням у відпустці з 18 червня 2019 року по 25 серпня 2019 року за межами Донецької області (а.с. 203 - 205).

Відповідно до частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Судову повістку повідомлення про розгляд справи 26 червня 2019 року відповідач ОСОБА_3 отримала 18 червня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 198).

Відповідно до частини першої статті 240 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Відповідно до частини першої статті 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 відкрито ухвалою Донецького апеляційного суду від 21 травня 2019 року (а.с. 152 - 153), тобто апеляційна скарга має бути розглянута у строк до 20 липня 2019 року, що унеможливлює відкладення розгляду справи на період після 25 серпня 2019 року про що клопоче відповідач.

Враховуючи, що відповідач була належним чином та заздалегідь повідомлена про розгляд справи як 12 червня 2019 року, так і 26 червня 2019 року, що вона 26 червня 2019 року повторно не з`явилася у судове засідання у зв`язку з тим, що як педагог перебуває у щорічній відпустці, що перебування у тривалій щорічній відпустці не перешкоджає явці відповідача до суду, апеляційний суд вважає, що відповідач не з`явилася у судове засідання 26 червня 2019 року без поважних причин і підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача, представника Органу опіки та піклування Покровської міської ради, відповідача, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" уразі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення Красноармійського міськрайоннного суду Донецької області від 28 березня 2019 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою шляхом передачі ОСОБА_1 екземпляру ключів від дверей цієї квартири сторонами не оскаржується.

Відповідачем ОСОБА_3 була подана апеляційна скарга на рішення Красноармійського міськрайоннного суду Донецької області від 28 березня 2019 року, в якій вона просила повністю скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (а.с. 139 - 140).

Ухвалою судді - доповідача Донецького апеляційного суду від 21 травня 2019 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 березня 2019 року було залишено без руху та відповідачу було надано десятиденний строк для оформлення апеляційної скарги з дотриманням вимог статті 356 ЦПК України та для сплати судового збору в розмірі 1 057,20 грн. (а.с. 147 - 150).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 12 червня 2019 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 березня 2019 року визнано неподаною та повернуто відповідачу, оскільки відповідачем ОСОБА_3 у встановлений апеляційним судом строк не були усунуті недоліки апеляційної скарги (а.с. 178 - 179).

Враховуючи, що рішення суду оскаржується лише відповідачем та лише в частині позовних вимог у задоволенні яких йому відмовлено, а саме, в частині позовних вимог про усунення йому та його доньці ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення у квартиру та позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 березня 2019 року лише в цій частині позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд відповідно до статті 5 ЦПК України захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач з 18 липня 1992 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням суду від 08 грудня 2016 року (а.с. 8, а.с. 14).

Під час шлюбу 14 липня 1997 року вони на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського нотаріального округу Богатовою І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 6049, придбали квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11 - 13).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2017 року, яке набрало законної сили 18 жовтня 2017 року, визначений порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділено у користування ОСОБА_1 згідно технічного паспорту на квартиру кімнату 1-6 загальною площею 14,0 кв.м, виділено у користування ОСОБА_3 кімнату 1-7 загальною площею 21,2 кв.м, яка обладнана лоджією площею 2,6 кв.м, залишено у їх спільному користуванні: кухню площею 9,8 кв.м, вбиральню площею 1,4 кв.м, ванну кімнату площею 2,7 кв.м, шафу площею 0,7 кв.м. Поділено особові рахунки по оплаті витрат на утримання будинку та прибудинкової території та централізованого опалення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , виходячи із належних кожному площі 29,55 кв.м (а.с. 15 - 18).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 позивач ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9).

Відповідно до довідки від 25 липня 2018 року, виданої сектором реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП м. Покровськ, позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 27 серпня 1997 року по теперішній час та має склад сім`ї: ОСОБА_3 , 1971 року народження, колишня дружина, зареєстрована в квартирі 23 червня 2000 року по теперішній час; ОСОБА_2 , 2017 року народження, дочка, зареєстрована в квартирі з 13 лютого 2018 року по теперішній час (а.с. 34).

Згідно акту № 13124 від 14 травня 2018 року, складеного інспектором Комунальної установи "Покровський координаційний комітет самоорганізації населення" (далі - Покровський ККСН), позивач та його дочка ОСОБА_2 , 2017 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 , не проживають з 25 вересня 2017 року, що підтверджують сусіди (а.с. 23).

Згідно акту від 25 травня 2018 року, який складений депутатом міської ради Неголюком К.О., при обстеженні умов проживання ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 2017 року народження, зі слів сусідів не проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24).

27 червня 2018 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_3 заяву про надання йому комплекту ключів від замків вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 , посилаючись, що відсутність у нього ключів перешкоджає у його користуванні квартирою (а.с. 19, а.с. 20). Зазначена заява відповідачем отримана 05 липня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 21, а.с 22).

Згідно актів № 15847, № 15850 від 27 липня 2018 року, складених інспектором Покровського ККСН, позивач скаржиться на те, що відповідач не виконує рішення суду по справі № 235/895/17 та не надає йому доступ у спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач стверджує, що замки на зовнішніх дверях не міняла, ключ для виготовлення ОСОБА_1 нового ключа не надає (а.с. 25, а.с. 44).

Згідно акту від 01 серпня 2018 року, складеному інспектором Покровського ККСН, зі слів ОСОБА_1 відсутній доступ до спільної квартири АДРЕСА_1 , оскільки у нього відсутні ключі від вхідних дверей, двері відкрити не може (а.с. 26).

Відповідно до довідки № 13957 від 06 червня 2018 року, виданої Покровським ККСН, ОСОБА_1 , 1969 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , з 26 грудня 2016 року по теперішній час та має склад сім`ї: дружина ОСОБА_9 , 1976 року народження, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , фактично проживає без реєстрації: АДРЕСА_2 , з грудня 2017 року по теперішній час, разом з ними проживає їхня дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 27).

За даними технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_2 станом на 22 грудня 1980 року власником будинку є ОСОБА_5 ; загальна площа будинку становить 46,5 кв.м, житлова площа - 32,2 кв.м (а.с. 28 - 31).

Згідно довідки № 15739 від 08 серпня 2018 року, виданої Покровським ККСН, ОСОБА_5 , 1944 року народження, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , та має склад сім`ї: дружина ОСОБА_6 , 1944 року народження, та онука ОСОБА_7 , 1992 року народження (а.с. 33).

Згідно виписки (епікризу) із медичної картки стаціонарного хворого № 4490/724 ОСОБА_5 з 01 липня 2018 року по 13 липня 2018 року перебував у стаціонарі в неврологічному відділенні Покровської ЦРЛ з діагнозом ГПМК (01.07.18) інфаркт головного мозку в басейні лівої СМА з помірними повними порушеннями, помірним правобічним геміпарезом на фоні ГХІІІ ст (а.с. 32).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_9 04 січня 2018 року порушено кримінальне провадження 0000021 за частиною 1 статті 125 КК України, за фабулою: "03.01.2018 близько 19 год. 00 хв. ОСОБА_4 , знаходячись на першому поверсі п`ятого під`їзду багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті раніше виниклих неприязних стосунків, спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 " (а.с. 100).

Постановою слідчого СВ Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області від 07 листопада 2018 року вказане кримінальне провадження закрито, оскільки встановити особу, яка застосувала до потерпілої слізогінний газ не надалось можливим (а.с. 101 - 102).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Позивач стверджує, що відповідач перешкоджає йому користуватись спірною квартирою, власником 1/2 частини якої він є, а саме не дає позивачу та його малолітній дитині вселитись в спірну квартиру, не дає екземпляр ключів від цієї квартири. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач отримала від відповідача лист від 27 червня 2018 року, в якому позивач просив надати йому комплект ключів від замків вхідної двері спірної квартир, не перешкоджати йому та його дочці ОСОБА_2 , вселитися в спірну квартиру, забезпечити добровільне вселення в таку квартиру. В судовому засіданні відповідач підтвердила, що вона не надала позивачу комплекту ключів від дверей спірної квартири ані після отримання листів позивача, ані після отримання позовної заяви та протягом розгляду даної справи в суді. Факт звернення позивача до відповідача письмово із проханням надати йому ключі від спірної квартири підтверджує відсутність у нього таких ключів, а ненадання відповідачем комплектів ключів позивачу чинить перешкоди останньому в користуванні спірної квартирою. Відтак, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем спірною квартирою шляхом надання комплекту ключів від неї підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача усунути позивачу перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом вселення позивача та його малолітньої дитини в спірну квартиру задоволенню не підлягають, оскільки жодним наданим позивачем доказом не доводиться факт того, що відповідач перешкоджає позивачу вселитись у спірну квартиру. Як встановлено судовим рішенням від 14 вересня 2017 року у цивільній справі № 2/235/656/17, позивач пішов з квартири добровільно та відповідач не вчиняла дій по його виселенню; не спростований такий факт позивачем і в ході розгляду даної справи. Акти від 27 липня 2018 року, на які посилається позивач в обґрунтування своєї позиції, не є належним доказом факту вчинення відповідачем дій по перешкоджанню позивачу вселитись в спірну квартиру, оскільки засвідчують не сам факт вчинення таких дій, а факт того, що позивач скаржиться на відповідача. Акт від 01 серпня 2018 року також засвідчує лише той факт, що ключі позивача не підходять до дверей спірної квартири, двері відкрити не може, при цьому цей акт складений зі слів позивача. Акт від 25 травня 2018 року, як і листи позивача на адресу відповідача від 27 червня 2018 року, не засвідчують дії відповідача, які були б направлені на перешкоджання позивачу та його малолітній дочці вселитись в спірну квартиру. Порушення кримінального провадження та показання свідка ОСОБА_9 засвідчують наявність конфлікту між останньою та відповідачем; сама свідок пояснила в судовому засіданні, що позивач 03 січня 2018 року не зміг залишитись в спірній квартирі через об`єктивні причини, якісь конкретні дії з боку відповідача, які були б направлені на перешкоджання позивачу та його малолітній доньці вселитись в квартиру, свідком не наведені. Крім того, як зазначив в судовому засіданні позивач, як після 03 січня 2018 року, так і після направлення відповідачу листів від 27 червня 2018 року, він вселитись в спірну квартиру в присутності відповідача не намагався, а тому його твердження про те, що позивач йому перешкоджає вселитися у спірну квартиру є безпідставними та надуманими.

Позовні вимоги щодо зобов`язання позивача не чинити перешкоди в користуванні квартирою не підлягають задоволенню, оскільки направлені на майбутнє, в той час як судовому захисту, враховуючи приписи статті 15 ЦК України, підлягають вже порушені, невизнані або оспорювані права особи.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження спричинення йому відповідачем моральної шкоди; доводи позивача щодо погіршення стану його здоров`я, внаслідок чого він звертався за медичною допомогою, суд не бере до уваги, оскільки наявність у даному випадку причинного зв`язку між таким станом позивача та ненаданням відповідачем йому ключів позивачем не доведена. Необхідність звернення до адвоката та понесення у зв`язку з цим матеріальних витрат, на що посилається позивач в обґрунтування своїх вимог про стягнення моральної шкоди, також не є підставою для твердження про спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди (а.с. 119 - 122).

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення позивачу та його доньці ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення у квартиру та відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції суперечить висновку суду про задоволення позовних вимогОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом передачі ОСОБА_1 екземпляру ключів від дверей такої квартири.

Суд першої інстанції правильно встановив і ці обставини жодною із сторін не оспорюються, що спірна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною частковою власність позивача та відповідача, кожному з них належить по Ѕ частці цієї квартири; зазначена квартира ними була набута на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 14 липня 1997 року приватним нотаріусом Красноармійського нотаріального округу Богатовою І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 6049 (а.с. 11 - 13).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2017 року, яке набрало законної сили 18 жовтня 2017 року, визначено порядок користування співвласниками цією квартирою, а саме, виділено у користування ОСОБА_1 кімнату 1-6 жилою площею 14,0 кв.м, виділено у користування ОСОБА_3 кімнату 1-7 жилою площею 21,2 кв.м, яка обладнана лоджією площею 2,6 кв.м, залишено у їх спільному користуванні: кухню площею 9,8 кв.м, вбиральню площею 1,4 кв.м, ванну кімнату площею 2,7 кв.м, шафу площею 0,7 кв.м (а.с. 15 - 18).

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач ще 05 липня 2018 року, тобто майже рік тому, отримала від позивача лист від 27 червня 2018 року, в якому позивач просив надати йому комплект ключів від замків вхідної двері спірної квартири та не перешкоджати йому та його доньці ОСОБА_2 вселитися в спірну квартиру. Проте, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, відповідач не надала позивачу комплекту ключів від дверей спірної квартири ані після отримання листа позивача, ані після отримання позовної заяви та протягом розгляду даної справи в суді. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ненадання відповідачем позивачу комплекту ключів від квартири чинить позивачу перешкоди в користуванні спірною квартирою, у зв`язку з чим дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем спірною квартирою шляхом надання комплекту ключів від квартири.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом вселення позивача та його малолітньої дитини у цю квартиру, суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач перешкоджає позивачу вселитись у спірну квартиру.

Проте відповідно до частини другої статті 67 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

Дійшовши висновку про те, що право власності позивача, а саме, право користування ним спірною квартирою порушено, у зв`язку з чим відповідач зобов`язана усунути перешкоди в користуванні позивачем спірною квартирою шляхом надання комплекту ключів від неї, суд першої інстанції не врахував, що надання позивачу комплекту ключів від квартири, до якої він не може потрапити через відсутність ключів і які йому в добровільному порядку не надає відповідач, є складовою входження позивача у спірну квартиру, тобто складовою вселення позивача у спірну квартиру, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги про вселення позивача та його малолітньої дитини у спірну квартиру задоволенню не підлягають.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України, до яких належить: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини другої статті 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Зобов`язання відповідача лише передати позивачу екземпляр ключів від дверей спірної квартири не є ефективним способом захисту прав позивача, оскільки сам по собі не призводить до безперешкодного входження позивача з дитиною у спірну квартиру та їх проживання (перебування) у цій квартирі та не виключає подальше звернення позивача до суду за захистом порушених прав.

Ефективним способом захисту прав позивача за встановлених судом обставин є вселення у квартиру, оскільки відповідно до частин четвертої, шостої статті 67 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" у разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на нього штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.

У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону.

На час апеляційного перегляду рішення суду позивач не користується спірною квартирою з 03 січня 2018 року, тобто майже півтора року. Посилання суду першої інстанції на те, що позивач як після 03 січня 2018 року, так і після направлення відповідачу листів від 27 червня 2018 року вселитись в спірну квартиру в присутності відповідача не намагався, а тому його твердження про те, що позивач йому перешкоджає вселитися у квартиру є безпідставними та надуманими, не відповідає обставинам справи. Сторони визнають, що 03 січня 2018 року позивач потрапив у спірну квартиру за допомогою болгарки, зрізавши металеві двері. Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 07 листопада 2018 року, яка досліджувалася судом першої інстанції, позивач 03 січня 2018 року, щоб потрапити до квартири, викликав поліцейських, в присутності яких замінював на вхідній двері серцевину замку, під час якої до квартири прийшла відповідач та між ними виникла сварка з приводу користування квартирою (а.с. 101 - 102), що підтверджує доводи позивача щодо наявності з боку іншого співвласника квартири, яким є відповідач, перешкод у користуванні ним квартирою.

Той факт, що у грудні 2016 року позивач пішов з квартири добровільно, що певний час в квартирі не проживав, не є підставою для відмови позивачу у захисті його порушеного права у 2018 році, оскільки право власності є абсолютним правом, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом. І той факт, що з грудня 2016 року позивач не проживав у спірній квартирі, не позбавляє його права власності та права в будь-який момент знову продовжити користування квартирою, співвласником якої він є.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Проте відповідно до частини другої статті 156 ЖК України на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно матеріалів справи зареєстрованим місцем проживання позивача та його малолітньої дитини ОСОБА_2 , яка не досягла десяти років, є спірна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, позовні вимоги про вселення позивача у спірну квартиру разом з неповнолітньою донькою є обгрунтованими і підлягають задоволенню, а висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту того, що відповідач перешкоджає йому вселитися у квартиру, не відповідає ні обставинам справи, ні висновку суду першої інстанції про усунення позивачу перешкод шляхом зобов`язання відповідача надати йому комплект ключів від спірної квартири.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем завдання йому моральних страждань внаслідок порушення його права власності, а саме, права користування спірною квартирою, також суперечить висновку суду про зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою шляхом передачі йому екземпляру ключів від дверей такої квартири.

Відповідно до частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відповідно до пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні права власності.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов висновку про порушення права власності позивача на спірну квартиру, що вимагає усунення з боку відповідача перешкод у користуванні квартирою, з чим погодився апеляційний суд, апеляційний суд вважає, що внаслідок порушення права власності позивача на користування спірною квартирою, йому завдані моральні страждання, оскільки, як обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі та позовній заяві, маючи власне житло, він протягом тривалого часу не може ним користуватися, за захистом свого порушеного права він вимушений був звертатися до суду, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Завдану моральну шкоду позивач визначає, виходячи з характеру душевних страждань та їх тривалості, з 18 жовтня 2017 року (дата набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі № 235/895/17) по теперішній час, у 21 686,40 грн. шляхом множення своїх судових витрат, які він змушений нести дія відновлення свого порушеного права (він змушений був звернутися за правничою допомогою та сплатити за складання позовної заяви 1 000 грн., сплатити судовий збір в розмірі 1409,60 грн., всього 2 409,60 грн.) на кількість місяців, протягом яких його права порушуються (відповідач порушує його права вже повних дев`ять місяців).

Апеляційний суд вважає, що оцінена позивачем моральна шкода у 21 686,40 грн., розмір якої обґрунтовується обставинами, які не зазначені у частині третій статті 23 ЦК України, є завищеною.

Безумовно, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. І такий розмір визначається судом, виходячи з конкретних обставин справи.

Враховуючи, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, а саме, що позивач не може користуватися спірною квартирою на час розгляду справи судом апеляційної інстанції вже більше ніж півтора року (доведено з січня 2018 року), зусилля, необхідні для відновлення його порушеного права, а саме, звернення до суду, апеляційний суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, оцінює моральні страждання позивача у 1 000 гривень.

Отже, суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, про відшкодування моральної шкоди, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до помилкового висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункт 3); порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4) є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення позивача та його доньки ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 , про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог про вселення позивача та його доньки ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 та про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про вселення та про відшкодування моральної шкоди, тобто в цілому змінив рішення суду, рішення суду в частині розподілу судових витрат - стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 685,73 грн. підлягає зміні.

При зверненні позивача до суду ним сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 409,60 грн. (2 квитанції по 704,80 грн. (а.с. 1, 2), що відповідає встановленому п/п 2 пункту 1 частини 2, частини 1 статті 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір".

З апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 114,41 грн. (а.с. 134, а.с. 145), що відповідає встановленому п/п 2, 6 пункту 1 частини 2, частини 1 статті 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір".

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги позивача апеляційним судом задоволені та за наслідками розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції позовні вимоги позивача задоволені повністю, понесені ним судові витрати по сплаті судового збору, як з позовної заяви, так і з апеляційної скарги, підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача ОСОБА_3 у повному розмірі.

Крім того, позивач просить відшкодувати йому витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн. за складання позовної заяви, які відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України належать до витрат на професійну правничу допомогу, тобто до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

На підтвердження цих витрат позивачем суду першої інстанції надано договір про надання правничої допомоги від 11.08.2018 року, який ним був укладений з адвокатом Варцаба О.Д. (а.с. 35) та акт виконаних робіт № 09-п/ц/п-18 від 14.08.2018 року, згідно якого адвокат Варцаба О.Д. вивчив документи, надані замовником ОСОБА_1 та склав позовну заяву до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення у квартиру та відшкодування моральної шкоди; в акті зазначено про оплату виконаних робіт у розмірі 1 000 грн. (а.с. 36).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Апеляційний суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката, який заявлений до відшкодування позивачем, є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Відповідачем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, не заявлялося.

Отже, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, як судом першої інстанції, рішення щодо яких не оскаржується, так і судом апеляційної інстанції, витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн. підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача у повному розмірі.

Всього з відповідача на користь позивача підлягає стягненню на відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, 2 409,60 грн. (1 409,60 + 1 00,00), на відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, - 2 114,40 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 березня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою - вселити ОСОБА_1 та його доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 000 (одну тисячу) гривень 00 коп.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 березня 2019 року в частині розподілу судових витрат - стягнення з ОСОБА_3 судових витрат у розмірі 685,73 грн. змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, 2 409 (дві тисячі чотириста дев`ять) гривень 60 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, 2 114 (дві тисячі сто чотирнадцять) гривень 40 коп.

ОСОБА_3 - РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 - РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 - РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 червня 2019 року.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Ю.М. Мальований