Провадження № 2/127/996/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2019 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Луценко Л.В.,

при секретарі судового засідання Помазанові М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення пені та моральної шкоди у зв`язку з невиконанням зобов`язання,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ФОП ОСОБА_2 про стягнення пені та моральної шкоди у зв`язку з невиконанням зобов`язання, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що у зв`язку з необхідністю проведення ремонту балкону у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1961, 27.03.2016 року позивач звернувся до відповідача.

Позивачем було проведено замовлення ПВХ конструкцій, загальною вартістю 32 965,00 грн. Тоді ж позивачем було внесено передоплату вказаних конструкцій в сумі 3 000 грн. за виконання даного замовлення за договором і укладено договір СQ-2703 від 27.03.2018 року. Решта суми за договором позивачем була доплачена 28.03.2018 року 7 000 грн., 31.03.2018 року 22 965,00 грн., що знайшло своє відображення у вказаному договорі.

Відповідно до п.3.2 відповідач як виконавець за договором зобов`язався передати у власність замовника виготовлені вироби на протязі 30 робочих днів з моменту укладення договору.

Оскільки, договір було укладено 27.03.2018 року, повна сплата позивачем вартості виробів була здійснена 31.03.2018 року, відповідно конструкції мали бути встановлені у строк до 04.05.2018 року.

Незважаючи на взяті зобов`язання, зазначені роботи відповідач не виконав до теперішнього часу, чим порушив права позивача як споживача послуг, а тому в силу положень ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п.4.4 договору, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача станом на 25.04.2019 року неустойка (пеня) у розмірі 328 654,46 грн.

Також, позивач стверджує, що позивачу завдано відповідачем моральної шкоди, яку позивач оцінює в 5 000 грн.

А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Представник позивача адвокат Кондратова О.В. до судового засідання не з`явилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з мотивів, викладених в уточненій позовній заяві (а.с.123-128), просила суд звернути увагу на висновок Верховного Суду у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) від 16.01.2019 року відносно застосування положень ст.625 ЦК України.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, однак від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає частково, а саме заборгованість за договором у розмірі 25 000 грн. (вартість рами та вікон, які встановлені не були), тоді як решта сплачених позивачем коштів були витрачені ним на метал та встановлення металевої конструкції для кріплення балконної рами, а тому повертати решту коштів у нього не має підстав. Заперечував проти стягнення з нього на користь позивача неустойки (пені).

Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Оскільки, у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачу на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1961, належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

27.03.2018 року між позивачем як замовником та відповідачем як виконавцем було укладено договір (Індивідуальний номер замовлення СQ-2703 від 27.03.2018 року), відповідно до п.п.1, 2 якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкції (далі вироби) за розцінками виконавця. Замовник зобов`язується оплатити і прийняти готові вироби відповідно до умов цього договору. Якість виробів, що поставляються за договором, повинна відповідати технічним умовам виконавця, нормам якості для даного виду виробів. Вартість виробів становить 32 965 грн., яка оплачена повністю 31.03.2018 року, що сторонами не заперечувалось.

Відповідно до п.3.2 відповідач як виконавець за договором зобов`язався передати у власність замовника виготовлені вироби на протязі 30 робочих днів з моменту укладення договору.

Оскільки, договір було укладено 27.03.2018 року, повна сплата позивачем вартості виробів була здійснена 31.03.2018 року, відповідно конструкції мали бути встановлені у строк до 04.05.2018 року.

Позивач свої зобов`язання по договору виконав повністю, оплативши вартість виробів (ПВХ конструкцій) у повному обсязі, про що свідчить відповідна відмітка у вищезазначеному договорів, яка містить підпис та печатку відповідача (а.с.6), а також підтверджується товарними чеками (а.с.7-8).

Натомість, незважаючи на взяті зобов`язання, зазначені роботи відповідач не виконав до теперішнього часу.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.1 ст.865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (ч.3 ст.865 ЦК України).

Так, згідно ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Проте, вказане положення Закону є спеціальною нормою по відношенню до Цивільного кодексу України, який також містять положення щодо стягнення пені (неустойки).

Згідно з ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Суд звертає увагу на абзац 2 ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України, який встановлює, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Виходячи з наведеного, сторони мають право відступити від положень спеціального закону (у цьому разі Закону України «Про захист прав споживачів») за відсутності прямої заборони цього в самому тексті закону, що є одним із проявів свободи договору, яка встановлена ст.627 Цивільного кодексу України. Однак, така свобода волевиявлення сторін договору не стосується умов, визнаних законом істотними. Проте, оскільки розмір пені не є істотною умовою договору за законом, її розмір може бути змінений за згодою сторін. У будь-якому разі надання сторонам договору права відступити від положень актів цивільного законодавства не позбавляє необхідності під час укладання договору дотримуватись нормативно-правових актів.

У відповідності до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов`язання повинні бути виконані у встановлений строк його виконання.

Статтею 611 ЦК України визначаються правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема сплату неустойки (штрафу, пені).

Згідно п.4.4 договору у разі невиконання п.3.2 виконавець зобов`язаний сплатити неустойку у розмірі 0,01% від вартості даного договору за кожен робочий день прострочення.

Отже, на підставі наведених правових приписів, принципу заборони притягати особу двічі за одне й те саме правопорушення, закріпленому у статті 61 Конституції України, а також правил застосування конкуренції правових норм, виконавець несе відповідальність у вигляді розміру неустойки, передбаченого в договорі побутового підряду (в разі відсутності визначення розміру в договорі в розмірі, встановленому в Законі України «Про захист прав споживачів»).

А тому, суд погоджується зі стороною позивача лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача неустойки у розмірі 0,01% згідно договору.

Таким чином, сума пені (неустойки) за період невиконання зобов`язання (298 робочих днів) з 04.05.2018 року по 25.04.2019 року складає 982,36 грн. (32 965,00 грн. х 0,01% х 298 робочих днів = 982,36 грн.) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

В той, час як стягнення пені у розмірі 294 707,10 грн. відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягає задоволенню з вищенаведених міркувань.

Суд звертає увагу, що представник позивача у своїй заяві про розгляд справи за її відсутності просила звернути увагу на висновок Верховного Суду у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) від 16.01.2019 року відносно застосування положень ст.625 ЦК України, зокрема, що нарахування стороною позивача 3% річних в силу ч.2 ст.625 ЦК України має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Разом з тим, зважаючи на принцип диспозитивності цивільного судочинства, який закріплений у частині 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зі змісту позову вбачається, що нарахування стороною позивача 3% річних від загальної вартості замовлення здійснено у відповідності до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та є саме пенею (неустойкою) і не може бути розцінено як 3% річних, які несуть в собі компенсаційний характер відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Проте, позивач не позбавлений можливості звернутись до суду із відповідною вимогою щодо отримання компенсації від боржника у виді 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України у зв`язку з невиконанням зобов`язання.

Що ж стосується визнання відповідачем позовних вимог в сумі 25 000 грн. відповідно до його поданої письмової заяви від 21.06.2019 року, то суд звертає увагу, що зі змісту останньої відповідач визнає лише заборгованість у розмірі 25 000 грн. вартість рами та вікон, які встановлені не були, тоді як предметом даного спору є стягнення пені (неустойки) та моральної шкоди у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання, а тому визнання позову відповідачем суд не бере до уваги.

Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5 000 грн., то у відповідності до вимог ст.ст.611, 865 ЦК України суд вважає за можливе в задоволенні позову в цій частині відмовити з наступних міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).

В той же час, ч.1 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Однак, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про завдання відповідачем йому моральної шкоди та, якщо остання дійсно була завдана, тому в чому вона полягала.

Окрім того, суд звертає увагу, що статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання, сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

При цьому, наслідки порушення договору підрядником встановлені статтею 872 ЦК України, яка не передбачає відшкодування моральної шкоди. До того ж, укладений між сторонами договір не передбачає такого правового наслідку порушення зобов`язань за договором як відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, з урахуванням виниклих правовідносин, які є договірними, моральна шкода стягненню не підлягає, а відтак позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Згідно ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 9,82 грн., від сплати якого був звільнений позивач в силу ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 16, 23, 509, 525, 526, 530, 611, 865, 872 ЦК України, ст.ст.7, 10, 76-82, 89, 133, 141, 211, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) у розмірі 982 (дев`ятсот вісімдесят дві) грн. 36 коп. у зв`язку з невиконанням зобов`язання за договором (Індивідуальний номер замовлення СQ-2703 від 27.03.2018 року).

В іншій частині задоволення позову відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9 (дев`ять) грн. 82 коп. в дохід держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суду складено 25.06.2019 року.

Суддя: