ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7284/19 Справа № 202/4229/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа: Центр надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2018 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа: Центр надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа: Центр надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2019 року у цивільній справі №202/4229/18 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 15.10.1956 року, ОСОБА_3 була надана земельна площею 465 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 на даний час АДРЕСА_1 ) для будівництва одноповерхового житлового будинку площею 23.85 кв.м.

Пунктом 9 цього договору встановлено, що по закінченню будівництва зведені на земельній ділянці споруди вступають в експлуатацію і стають особистою власністю забудовника після визнання приймальною комісією місцевої Ради депутатів трудящих повної готовності зведених споруд, оформленого актом комісії (а.с. 38,39).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01 серпня 2014 року, серія НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 495,0 кв.м. на якій розташоване домоволодіння.

22 березня 2018 року позивачі звернулись до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом по 1/2 частці будинку АДРЕСА_1 .

Постановою державного нотаріуса Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Карловою Т.Г. було відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину, оскільки ОСОБА_3 не зареєстрував право власності на житловий будинок за життя в органах, що здійснюють державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 цього Кодексу до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини 4 статті 3 цього Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

На момент виникнення права у ОСОБА_3 діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, в тому числі й на підставі записів у господарських книгах.

Крім того, як встановлено з договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 15.10.1956 року, ОСОБА_3 для будівництва жилого будинку житловою площею 23,85 кв.м. була надана земельна площею 465 кв.м., а згідно технічного паспорту від 15.03.2018 року загальна площа земельної ділянки, що знаходиться у фактичному користуванні за указаною адресою становить 495 кв.м., житлова площа будинку 33,2 кв.м. (а.с. 19,21).

Також слід зазначити, що позивачем ОСОБА_2 не підтверджено родинні відносини із спадкодавцем ОСОБА_4 , яка, як указує позивач, є його матір`ю. Так, на а.с.33 міститься копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 , де його матір`ю зазначена ОСОБА_5 . Проте померлою є ОСОБА_4 і доказів про зміну прізвища ОСОБА_5 на ОСОБА_4 не надано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачами не надано належних доказів того, що ОСОБА_3 за час свого життя у встановленому на той час діючому законодавству набув право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , в тому числі, що останній виконав вимоги пункту 9 Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 15.10.1956 року, тому позивачі не набувають право власності на спірне домоволодіння, до них переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Посилання в апеляційній скарзі, що для визнання права власності в порядку спадкування слід лише встановити, що будинок (домоволодіння) не є самочинним будівництвом та після цього може спадкуватись як об`єкт права власності, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкодавець повинен був здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Як вбачається із матеріалів справи, за життя ОСОБА_3 не здійснював належним чином реєстрацію права власності на збудований спірний будинок.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, що на момент виникнення прав у ОСОБА_3 діяв інший закон та при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, колегія суддів ставиться критично, оскільки вказані доводи спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Між тим, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Твердження апелянтів в апеляційній скарзі, щодо висновків суду про недоведеність родинних відносин позивача ОСОБА_2 із спадкодавцем ОСОБА_4 , не приймаються до уваги, оскільки апелянтами не доведено належними та допустимими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича