Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 311/4207/15-ц

провадження № 61-6989св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Селянське (фермерське) господарство «Ай-Петрі»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Держгеокадастру у Василівському районі Запорізької області, Реєстраційна служба Василівського районного управління юстиції Запорізької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 02 червня 2016 року у складі судді Пушкарьової С. П. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Селянського (фермерського) господарства «Ай-Петрі» (далі - СФГ «Ай-Петрі»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Держгеокадастру у Василівському районі Запорізької області, Реєстраційна служба Василівського районного управління юстиції Запорізької області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та витребування її з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що 01 січня 2008 року між СФГ «Ай-Петрі» та ОСОБА_2 був укладений договір оренди земельної ділянки площею 6,9815 га на строк 10 років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Спадщину після нього прийняла дружина померлого, яка є матір`ю позивача, - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину, виданим 28 жовтня 2014 року державним нотаріусом Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області, у порядку спадкування за законом після матері ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку площею 6,9815 га, яка знаходиться на території П'ятихатської сільської ради Василівського району Запорізької області.

Державна реєстрація договору оренди землі від 01 січня 2008 року у Василівському районному відділі Запорізької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» було проведено лише 04 березня 2010 року та вчинено запис № 27. Крім цього, у порушення вимог статті 15 Закону України «Про оренду землі» до спірного договору оренди землі не долучено акта визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що унеможливлює її ідентифікацію, а акт приймання-передачі, долучений до договору оренди, не містить дати його складання. У договорі оренди зазначений лише розмір земельної ділянки та її нормативна оцінка, але не вказано місце її розташування та дані про встановлення меж земельної ділянки відповідно до затвердженого проекту відведення у порядку землеустрою. Оспорюваний правочин суперечить пункту 9 Типового договору оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220, оскільки у ньому відсутні істотні умови: розмір орендної плати, зазначений у гривневому еквіваленті, та строк дії договору з врахуванням періоду ротації основної сівозміни відповідно до проекту землеустрою. Агрохімічний паспорт на земельну ділянку, яка є об`єктом оспорюваного договору, відсутній. Відповідач жодного разу не здійснив виплату орендної плати, тобто фактично не виконує умови договору оренди земельної ділянки.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 01 січня 2008 року між СФГ «Ай-Петрі» та ОСОБА_2

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 02 червня 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги необґрунтовані та не доведені належними доказами. Оспорюваний договір оренди земельної ділянки містить всі істотні умови та укладений з дотриманням вимог чинного законодавства України. Відповідач здійснював орендну плату у строки та у порядку, що визначені умовами цього договору.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 02 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки укладений у простій письмовій формі, підписаний сторонами, зареєстрований у встановленому законом порядку та містить всі істотні умови відповідно до вимог законодавства, чинного на час його укладання. Волевиявлення ОСОБА_2 на укладення договору було вільним та відповідало його внутрішній волі, оскільки за життя він не ставив питання про припинення договірних правовідносин, договір ним не оспорювався, орендна плата протягом всього періоду дії договору систематично нараховувалася та виплачувалася відповідно до умов договору та положень законодавства України. ОСОБА_3 також договір не оспорювала та отримувала орендну плату. Позивачу після набуття права власності на передану в оренду земельну ділянку також нараховувалася та перераховувалася орендна плата, отримати яку вона відмовилася. Доводи ОСОБА_1 про те, що один примірник акта прийому-передачі та акта визначення меж земельної ділянки в натурі не містять дату укладення, самі по собі не можуть вказувати на відсутність згоди сторін договору щодо цієї істотної умови, крім випадків доведення факту підроблення інших примірників, відповідно до яких дата визначена і вона проставлена після реєстрації договору оренди. Крім цього, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Факту такого порушення судом не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у зв`язку із чим у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не були встановлені всі фактичні обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення. Суди залишили поза увагою те, що оспорюваний договір не містить всіх істотних умов договору оренди землі. Крім цього, відсутність більшої частини документів, які є обов`язковими під час складання та реєстрації договору оренди земельної ділянки, відсутність обов`язкових відомостей у Поземельній книзі та суттєві розбіжності між датою фактичної реєстрації оспорюваного договору та внесення цих відомостей до Поземельної книги свідчить про грубе порушення вимог чинного земельного законодавства та як наслідок - недійсність договору оренди земельної ділянки. У матеріалах справи відсутні докази погодження меж із суміжними землекористувачами під час виготовлення технічної документації, необхідної для її передачі в оренду. Акт прийому-передачі об`єкта оренди не містить усіх необхідних реквізитів, зокрема дати складання. Долучений до матеріалів справи агрохімічний паспорт поля складений Запорізькою філією Державної установи «Держгрунтохорона» у 2009 року, у той час як договір оренди земельної ділянки укладений 01 січня 2008 року. Суди не звернули увагу на те, що відповідач не здійснював орендну плату за користування земельною ділянкою. У порушення частини третьої статті 19 Закону України «Про оренду землі» при передачі в оренду сільськогосподарських угідь для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строк дії договору оренди земельної ділянки визначається з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектами землеустрою. Незважаючи на зазначене, суди дійшли неправильного висновку проте, що така умова договору на час його укладення не була істотною.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

СФГ «Ай-Петрі» не скористалось своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Василівського районного суду Запорізької області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі державного акта на право приватної власності серії НОМЕР_1 , виданого 13 вересня 2006 року Василівською районною державною адміністрацією Запорізької області, ОСОБА_2 належала земельна ділянка площею 6,9815 га, яка знаходиться на території П'ятихатської сільської ради Василівського району Запорізької області.

01 січня 2008 року між СФГ «Ай-Петрі» та ОСОБА_2 був укладений договір оренди земельної ділянки площею 6,9815 га на строк 10 років.

04 березня 2010 року зазначений договір зареєстрований у Василівському районному відділі Запорізької регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 27.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Спадщину після нього прийняла його дружина, мати позивача - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину, виданим 28 жовтня 2014 року державним нотаріусом Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області, ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після матері ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку площею 6,9815 га, яка знаходиться на території П'ятихатської сільської ради Василівського району Запорізької області.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 710/2296/14.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (стаття 203 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Цивільне законодавство України та судова практика його застосування розрізняють поняття «недійсний правочин» і «правочин, який не є укладеним (вчиненим)».

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо).

Виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 Закону України «Про оренду землі» є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до частини третьої статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) невід`ємною частиною договору оренди землі є план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала про те, що спірний договір оренди земельної ділянки не містить усіх, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), істотних умов, зокрема орендної плати, визначеної у гривні.

Цей довід позивачки спростовується змістом договору оренди землі.

У пункті 9 цього договору сторони погодили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, у тому числі з урахуванням податку з доходів фізичних осіб, встановлений законодавством України, або в натуральній формі, що складає: 3 060 кг зерна, 235 кг соняшника, оранка городу до 0,60 га, одноразова допомога на поховання 500,00 грн.

Орендна плата вноситься з 01 серпня до 25 грудня щорічно (пункт 11 договору оренди землі).

Крім цього, судами встановлено, що орендодавець ОСОБА_2 за життя не порушував питання про припинення договірних відносин, договір ним не оспорювався, орендна плата протягом всього періоду дії договору систематично нараховувалася та сплачувалася відповідно до умов договору та положень законодавства. Також договір не оспорювала його дружина ОСОБА_3 , яка також отримувала орендну плату. Однак позивач після прийняття спадщини, що є предметом оспорюваного нею договору, нараховану відповідачем орендну плату приймати відмовляється.

Ще однією підставою визнання недійсним договору оренди земельної ділянки позивач зазначала те, що до нього не долучено акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що унеможливлює її ідентифікацію, а акт, що долучений до договору оренди, не містить дати його складання. Разом із цим судом першої інстанції встановлено, що зазначені обставини спростовуються наявними у матеріалах справи доказами: актом прийому-передачі об`єкта оренди за договором оренди від 01 січня 2008 року, актом визначення меж земельної ділянки в натурі, складеним та погодженим сторонами 05 березня 2010 року (а. с. 56 ,57).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що при укладенні оспорюваного договору оренди земельної ділянки права позивача як орендодавця не були порушені, невизнані або оспорені. Сам по собі факт незгоди позивача із тим, що земельна ділянка, яку її батько за життя передав в оренду, перебуває в користуванні СФГ «Ай-Петрі», не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), № 63566/00, § 23).

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 02 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк