Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/682/19
Провадження №: 2/332/790/19
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2019 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Мєркулової Л.О.
за участю секретаря Чебикіної Н.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулась до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.2015 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , за вищезазначеною адресою зареєстрована відповідач, але не мешкає, місце її мешкання невідоме. Оскільки відповідач за вищевказаною адресою значиться зареєстрованою, але фактично не проживає в спірній квартирі понад один рік, її майна, особистих речей і документів в квартирі не має, житловим приміщенням не користується, не сплачує комунальні послуги, та не несе ніяких витрат з утримання житла, позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позивача у судове засідання не з`явилась, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, заявою просить суд розглянути справу за її відсутністю, та позов задовольнити у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась по невідомим суду причинам, відзиву не надала. Про день та час розгляду справи відповідач була повідомлена своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, у зв`язку із чим, суд відповідно до ст. 280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечувала.
Суд, розглянувши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.2015 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 1-13).
Відповідач за вищевказаною адресою значиться зареєстрованою, але фактично не проживає в спірній квартирі понад один рік, її майна, особистих речей і документів в квартирі не має, житловим приміщенням не користується, не сплачує комунальні послуги, та не несе ніяких витрат з утримання житла, позивач відповідачу перешкод у користуванні зазначеним житлом не чинить.
Відповідно до відповіді, наданої на запит суду Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-71/5053, відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 11.08.2016 року по теперішній час (а.с.61).
Згідно акту складеним комісією ОСББ «Запоріжсталь» за участю: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 встановлено, що відповідач з 2016 року по теперішній час в вищезазначеній квартирі не мешкає, місце її мешкання невідоме (а.с.18).
З реєстрації відповідач в добровільному порядку не знялась, даний факт суттєво порушує право власності позивача та створює перешкоди в користуванні власністю.
Згідно з ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що тратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.
Відповідно до 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Згідно ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше).
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову та визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки /достовірно встановлений і підтверджений факт того, що вона без поважних причин не проживає в спірній квартирі понад 6 місяців, втратила до цього житла будь-який інтерес, житлово-комунальні послуги не сплачує. Таким чином, всі зазначені дії відповідача свідчать про те, що вона не ставиться до вказаного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, у зв`язку із чим вона може бути визнана такою, що втратила право користування ним. При цьому суд враховує, що відповідач в судове засідання не з`явилась, не скористався своїми правами сторони в процесі і не надала суду жодного з доказів, що спростовують доводи позивача, а відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що є всі передбачені ст.71 ЖК України підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 280-282ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 768,40 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
У відповідності до п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Суддя Л.О. Мєркулова