КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2019 року

м. Київ

справа № 757/71845/17-ц

провадження № 22-ц/824/7287/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

заявник - головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим Іван Сергійович

заінтересовані особи - ОСОБА_1 , Публічне акціонерне товариство «Правекс-Банк», Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуголовного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року у складі судді Писанця В.А.

у справі за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим І.С. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування вимог зазначав, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває зведене виконавче провадження №24167662, яке 24 листопада 2015 року було об`єднано у зведене провадження з примусового виконання:

- виконавчого листа №757/4637/13-ц, виданого 11 березня 2014 року Печерським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №1-054/07/ф, а саме заборгованості по виплаті кредиту у розмірі 24 106 509,00 грн., заборгованості по виплаті відсотків у розмірі 3 855 515,01 грн., пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів та процентів за користування ним у розмірі 5 090 634,81 грн., судові витрати у розмірі 3 441,00 грн.;

- виконавчого листа №2-96/10, виданого 14 січня 2011 року Печерським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за договором про комплексне банківське обслуговування в розмірі 4 316 685,28 доларів США, що станом на 22 липня 2010 року становило 34 090 158,66 грн., судовий збір у розмірі 1 700,00 грн. та інші судові витрати у розмірі 120,00 грн.

Зазначав, що у строк, наданий для самостійного виконання, боржником рішення не виконані, тому державний виконавець відкрив виконавчі провадження та вжив усіх передбачених законом заходів щодо примусового виконання вказаних рішень.

Звертав увагу на те, що згідно з даними Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 часто перетинає кордон України, що свідчить про ухилення боржника від виконання вказаних судових рішень. Уважав, що обмеження у праві виїзду за межі України змусить боржника виконати свої зобов`язання.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року у задоволенні подання державного виконавця відмовлено.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 27 березня 2019 року головний державний виконавець Нещадим І.С. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову про задоволення поданняпро тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, оскільки вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання покладених на нього рішеннями суду зобов`язань.

Окрім того, зазначає про відсутність доказів наявності у боржника об`єктивних причин, що унеможливлюють виконання судових рішень.

Посилається на те, що ОСОБА_1 живе повноцінним життям, подорожує, проте, маючи фінансову можливість, свої зобов`язання не виконує. Вказує, що іншого дієвого механізму законодавство не містить, а тому з метою виконання рішень суду вважає за необхідне застосувати до боржника міру примусового впливу, а саме обмеження у праві виїзду за кордон.

Представник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягаєзадоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця, суд виходив з того, що державним виконавцем не доведено факт ухилення боржника від виконання зобов`язань за рішенням суду, а лише наявність факту невиконання зобов`язання не є підставою для застосування санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, ухвала суду не відповідає вказаним нормам, що згідно статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження № 24167662 з примусового виконання:

- виконавчого листа у справі № 757/4637/13-ц, виданого 11 березня 2014 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 1-054/07/ф;

- виконавчого листа № 2-96/10, виданого 14 січня 2011 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за договором про комплексне банківське обслуговування.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження».

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, зокрема, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом». Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання в межах кожної держави. Кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення прав громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, в тому числі, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов`язань (п.5 ч.1 ст.6).

Статтею 6 вказаного Закону встановлено перелік підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, якщо громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» (положення статті, які діяли на момент здійснення виконавчих дій) передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених вищезазначеним законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

З матеріалів справи убачається, що 03 лютого 2011 року та 25 квітня 2014 року державними виконавцями винесено постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №24167662 та ВП №43091376 і надано боржнику семиденний строк для самостійного добровільного виконання рішень суду. Копії відповідних постанов направлено на адресу боржника, зазначену у виконавчих листах.

Постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №43091376 від 25 квітня 2014 року ОСОБА_1 отримано 08 травня 2014 року, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 9).

Проте, у строк, вказаний в постановах про відкриття виконавчого провадження, боржником рішення суду в добровільному порядку не виконані.

Копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі (частина перша статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій).

Таким чином, відповідно до частини першої статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» боржник уважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження.

У ході виконання вказаних судових рішень державними виконавцями здійснено запити з метою виявлення майна та доходів боржника.

З листа Державної міграційної служби України убачається, що у ОСОБА_1 є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

З інформації, наданої Державною прикордонною службою України, встановлено, що ОСОБА_1 регулярно перетинає кордон України.

Отже, станом на час звернення державного виконавця до суду з відповідним поданням про обмеження у праві виїзду за межі України рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Правекс-Банк» заборгованості у розмірі 33 052 658,82 грн., а також рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості у розмірі 34 090 158,66 грн. не виконано.

У відповідь на запит державної виконавчої служби Пенсійним фондом України повідомлено, що ОСОБА_1 у 2016 році працював в Асоціації підприємств сфери поводження з відходами «Чиста країна», ТОВ «Авто-Логістікс-Комплекс».

Згідно відомостей ДФС України та ПФУ боржник пенсію не отримує, відкриті рахунки у фінансових установах відсутні, інформація про доходи також відсутня.

Головне управління держпраці у Київській області повідомило, що великовантажні та інші технологічні транспортні засоби, що не підлягають експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування, підіймальних споруд, парових і водогрійних котлів, посудин, що працюють під тиском, трубопроводів пари та гарячої води, об`єктів нафтогазового комплексу за боржником не обліковується.

У відповіді на запит державного виконавця Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку зазначено, що станом на 30 червня 2017 року боржник серед власників, які володіють пакетами акцій емітентів, відсутні.

Відповідно до листа Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів за ОСОБА_1 трактори, самохідні шасі, самохідні сільськогосподарські, дорожньо-будівельні і меліоративні машини, сільськогосподарська техніка та інші механізми не зареєстровані.

Згідно відповіді Головного управління земельних ресурсів за ОСОБА_1 станом на 25 березня 2011 року зареєстровані земельні ділянки на підставі документів, що посвідчують право власності.

Під час вчинення виконавчих дій встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності зареєстровано рухоме та нерухоме майно.

26 квітня 2011 року, 25 березня 2015 року та 25 серпня 2015 року державним виконавцем винесено постанови про арешт майна боржника.

Згідно відповіді Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві 26 липня 2013 року державним виконавцем описано транспортний засіб, належний на праві власності ОСОБА_1 , та віддано на відповідальне зберігання, проте на вимогу державного виконавця зберігач транспортний засіб не надав, у зв`язку з чим автомобіль оголошено у розшук.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за боржником на праві власності зареєстровано нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці.

Державним виконавцем здійснено вихід за адресою, вказаною у виконавчому документі, яким встановлено, що боржника та майна, на яке можливо звернути стягнення, не виявлено.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Слід зазначити, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з огляду на викладене, значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», як то утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Вирішуючи питання чи є ухилення боржника від виконання зобов`язань свідомим, суд має враховувати комплекс процесуальних дій, які були вжиті державним виконавцем для виконання рішення суду.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та підтвердженим матеріалами виконавчого провадження.

Встановлення наявності зобов`язання у боржника, в даному випадку грошового зобов`язання щодо сплати заборгованості, та факту ухилення останнього від його виконання (бездіяльність, свідоме невиконання зобов`язання), дозволяють при вирішенні подання керуватись положеннями частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», згідно з якою громадянинові України, який має паспорт для виїзду за кордон, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо такий громадянин ухиляється від виконання зобов`язань покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов`язань.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду не виконуються з 2010 та 2013 років усупереч нормам статті 129-1 Конституції України, якою визначено, що рішення суду є обов`язковим до виконання.

Матеріали справи не містять жодних належних доказів того, що ОСОБА_1 вчиняв будь-які дії щодо виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями, при цьому відсутні також докази наявності об`єктивних причин, що унеможливлюють виконання боржником рішень суду повністю або частково або наявності непереборної сили, що унеможливлює виконання судових рішень.

Натомість, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 не надав пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа, не повідомляв про заходи, що вживаються ним з метою його виконання, не надав відомості про доходи та місце роботи, про майно та майнові права, про грошові кошти на рахунках у банках та фінансових установах, не подав декларацію про свої доходи та майно, зокрема про майно, яким він володіє, спільно з іншими особами, тобто не вчинив жодних дій, направлених на забезпечення виконання судових рішень.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, колегією суддів установлено, що державним виконавцем вчинено всіх передбачених законом дій для виявлення майна боржника та виконання судових рішень.

На підставі викладеного, колегія дійшла висновку, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями, оскільки бездіяльність останнього полягає в умисному, свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків по сплаті боргу, розмір якого становить більше ніж 67 000 000 грн.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що відсутність виклику боржника та вимог державного виконавця про його особисту явку і надання письмових пояснень свідчать про відсутність підстав стверджувати про ухилення ОСОБА_1 від виконання вищевказаних судових рішень, є помилковим з огляду на обізнаність боржника про існування відносно нього виконавчих проваджень та не вчинення останнім жодних дій, направлених на виконання рішень суду за умови наявності майна, грошових коштів для здійснення подорожей за кордон та відсутності доказів існування об`єктивних причин, що унеможливлюють виконання боржником рішень суду повністю або частково або наявності непереборної сили, що унеможливлює виконання судових рішень.

Приписами статті 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових та службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Оскільки право на звернення до суду гарантоване статтею 6 Конвенції, таке право передбачає практичне виконання остаточних судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

За наведених обставин, ураховуючи ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання судових рішень про стягнення з останнього значної суми грошових коштів у якості погашення заборгованості, колегія суддів уважає, що наявні правові підстави для задоволення подання державного виконавця.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів уважає обґрунтованими та достатніми для скасування ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні подання і наявності правових підстав для його задоволення.

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича - задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року - скасувати.

Подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича - задовольнити.

Тимчасово обмежити боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), у праві виїзду за межі України на строк до виконання зобов`язань за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №1-054/07/ф, а саме, заборгованості по виплаті кредиту у розмірі 24 106 509,00 грн., заборгованості по виплаті відсотків у розмірі 3 855 515,01 грн., пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів та процентів за користування ним у розмірі 5 090 634,81 грн., а також рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованості за договором про комплексне банківське обслуговування в розмірі 4 316 685,28 доларів США, що станом на 22 липня 2010 року становить 34 090 158,66 грн., які виконуються у зведеному виконавчому провадженні №24167662 з виконання виконавчого листа №757/4637/13-ц, виданого 11 березня 2014 року Печерським районним судом м. Києва та виконавчого листа №2-96/10, виданого 14 січня 2011 року Печерським районним судом м. Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 26 червня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна