Єдиний унікальний номер судової справи 490/1548/18
Номер провадження 22-ц/812/1527/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

28 жовтня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 25 червня 2019 року, під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання переважного права на купівлю квартири,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») про визнання переважного права на купівлю квартири, який в подальшому уточнила.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і дочкою позивача ОСОБА_2 укладено кредитний договір №DN80FI00000207, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 92 480 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9.96% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із строком повернення до 26 листопада 2027 року.

З метою забезпечення виконання умов за вищевказаним договором, цього ж дня між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Криницьким А.А., зареєстрований в реєстрі за №1412, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належне їй на праві власності майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 08 липня 2013 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», за кредитним договором №DN80FI00000207 від 26 листопада 2007 року у розмірі 94 551.60 доларів США, що еквівалентно 747 458 грн. 76 коп., звернуто стягнення на належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» права продажу від свого імені названої квартири шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з початковою ціною продажу 343 400 грн.

19 вересня 2016 року відповідач надіслав ОСОБА_2 повідомлення - пропозицію щодо викупу нею іпотечної квартири.

Проте вказану пропозицію не було надіслано позивачу, як особі, яка постійно проживає у цій квартирі, хоча вказана обставина була відома банку.

29 жовтня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», отримав у власність вказану квартиру.

13 липня 2017 року банком направлено лист ОСОБА_2 з вимогою про виселення.

09 січня 2018 року ОСОБА_2 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , направила лист банку, в якому вона просила надати першочергове право на викуп предмету іпотеки ОСОБА_1 , проте відповідач у відповідь повідомив, що реалізація заставного майна здійснюється державною виконавчою службою за допомогою системи СЄТАМ.

Разом з тим, за вищевказаним судовим рішенням виконавче провадження не відкривалось.

Позивач вважає, що оскільки вона є членом сім`ї власника майна ( ОСОБА_2 ) та зареєстрованої раніше у квартирі особи ( ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), то вона набула право сервітуту на проживання у вказаній квартирі, а отже має переважне право на викуп квартири в разі її продажу, як її законний користувач.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила визнати за нею, як наймачем, переважне право на придбання квартири АДРЕСА_1 , за ціною 343 400 грн. Також просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у справі.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» надав до районного суду письмові пояснення, в яких проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначав, що вимога позивача про визнання за нею першочергового права на придбання квартири суперечить положенням Закону України «Про іпотеку». Окрім того, банк скористався своїм правом та задовольнив свої вимоги на підставі іпотечного застереження передбаченого п.28 іпотечного договору від 26 листопада 2007 року, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки і натепер є власником спірної квартири. Від так, як власник, відповідач має право на власний розсуд розпоряджатися вказаним майном.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що 26 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і позичальником ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено кредитний договір №DN80FI00000207, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 92 480 доларів США, на придбання нерухомості, вартістю 68 000 доларів США та 19 720 доларів США на оплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9.96% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із строком повернення до 25 листопада 2027 року включно (а.с.45-47).

26 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого остання отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.51).

26 листопада 2007 року, з метою забезпечення виконання умов за кредитним договором за №DN80FI00000207, між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Криницьким А.А., зареєстрований в реєстрі за №1412, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належне їй на праві власності майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с.48-50).

За судовим рішенням банк набув право продажу предмета іпотеки від свого імені іншій особі з наданням повноважень, необхідних для вчинення правочину. Зокрема, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 08 липня 2013 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», за кредитним договором №DN80FI00000207 від 26 листопада 2007 року, станом на 01 липня 2010 року у розмірі 94 551.60 доларів США, що еквівалентно 747 458 грн. 76 коп., звернуто стягнення на належну ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» права продажу від свого імені названої квартири шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з початковою ціною продажу 343 400 грн. (а.с.61-64).

19 вересня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслало ОСОБА_5 В, повідомлення про намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 . Цим листом банк також повідомив ОСОБА_2 про її переважне право на придбання цієї квартири (а.с.65).

29 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., на підставі іпотечного договору від 26 листопада 2007 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.93-94).

Згідно претензії від 13 липня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пропонував ОСОБА_2 разом з усіма членами її сім`ї та іншими мешканцями добровільно звільнити вищевказане приміщення із одночасним зняттям з реєстраційного обліку (а.с.66).

Звертаючись до суду із позовом та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначала про її переважне право, як наймача, на придбання спірного майна.

Разом з тим щодо переважного права наймача, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За змістом ч.2 ст.777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Відповідно до ч.2 ст.822 ЦК України у разі продажу житла, яке було предметом договору найму, наймач має переважне перед іншими особами право на його придбання.

Зазначена норма права зобов`язує наймодавця до продажу житла запропонувати наймачеві придбати житло, вказавши ціну та інші умови, на яких він його продає. Якщо наймач відмовився від здійснення переважного права купівлі чи не здійснив цього права щодо нерухомого майна протягом строку, встановленого від дня отримання ним повідомлення, продавець має право продати житло іншій особі. Тому і в таких випадках наймач може звернутися до суду з позовом до наймодавця і покупця про переведення на нього прав та обов`язків покупця.

Стаття 822 ЦК України не встановлює форму повідомлення наймача про продаж житла, строк, протягом якого таке повідомлення має бути доведено до наймача (час після спливу строку договору), форму і строк відмови від здійснення наймачем переважного права купівлі.

У справі, що переглядається, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка була власником квартири, не укладалось договору найму житла, а саме спірної квартири, а згідно тверджень позивача, остання проживала у квартирі як член сім`ї власника житла.

Таким чином, за час проживання у спірній квартирі позивач не набула статусу ані наймача, ані співвласника, тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

При цьому, наявність чи відсутність сервітутного права позивача на квартиру, взагалі не має правового зазначення для вирішенні питання про переважне права саме наймача на придбання майна.

Більш того, станом на дату подання позову право власності на спірну квартиру зареєстровано за АТ КБ «ПриватБанк» та воно не скасовано у передбаченому законом порядку. Посилання позивача на оскарження в судовому порядку у справі №490/177/17 рішення державного реєстратора від 29 жовтня 2016 року, щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем, колегія судів не приймає до уваги, оскільки станом на час розгляду даного позову рішення у справі №490/177/17 не приймалось.

Отже на думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановивши обставини справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Разом тим, інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивача як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку. До того ж, такі доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 29 жовтня 2019 року