21.10.2019 Єдиний унікальний номер 205/8312/17
Єдиний унікальний номер № 205/8312/17
Провадження № 2/205/1687/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді - Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання - Піменової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності,-

Позивач, ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_4 , представник відповідачів ОСОБА_6 -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 13.12.2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом.

Уточнивши позовні вимоги в редакції від 02.03.2018 року, позивач посилалась на те, що нею за особисті кошти побудовано будинок літ. Д-2 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 115,4 кв.м., житловою площею 51,0 кв.м. Однак, у зв`язку з тим, що вказаний будинок побудовано на земельній ділянці, що належить ОСОБА_2 (матері колишнього чоловіка позивача ОСОБА_3 ), то будинок був зареєстрований за ОСОБА_2 , яка обіцяла заповісти вказаний будинок онукам (дітям позивача від шлюбу з ОСОБА_3 ). Про те, що ОСОБА_2 не збирається оформляти спадщину на онуків позивачу стало відомо з позову про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позивач просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; поділити вказане домоволодіння та виділити позивачу в натурі будинок літ. Д-2; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину земельної ділянки; поділити земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 та виділити позивачу в натурі Ѕ частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана справа перебувала в провадженні судді Нижнього А.В.

На підставі розпорядження керівника апарату Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 2 від 22.01.2019р. щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, з метою запобігання порушення процесуальних строків розгляду справ, відповідно до п.п. 2.3.17, 2.3.50 Положення про АСДС та рішення зборів суддів від 17.04.2018р. та від 07.05.2018р., яким вирішено передати нерозглянуті справи та матеріали, що перебувають у провадженні судді Нижнього А.В. (у в зв`язку з тривалим відрядженням судді до Національної школи суддів України з 11.04.2018р. по 11.09.2018р.) для здійснення повторного автоматизованого розподілу, призначено повторний автоматичний розподіл цивільної справи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (суддя Басова Н.В.) від 29.03.2019 року прийнято до розгляду вказану цивільну справу.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2019 року роз`єднано позовні вимоги, викладені у позовній заяві ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності та поділ майна в натурі. Вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ майна в натурі виділено в самостійне провадження.

01.10.2019 року ОСОБА_1 надала суду позову заяву (уточнення редакції), в якій просила суд визнати за нею право власності на 77/100 частин домоволодіння та 77/100 частин земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2019 року відмовлено у прийнятті позовної заяви (уточнення редакції) ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 77/100 частин домоволодіння та 77/100 частин земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та їх представник позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні.

У відзиві на позов ОСОБА_2 зазначила, що домоволодіння АДРЕСА_1 мати ОСОБА_7 - ОСОБА_8 придбала на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.1963 року. Після смерті ОСОБА_8 ОСОБА_7 успадкувала вказане домоволодіння. Житловий будинок літ. Д-2 було побудовано ОСОБА_2 та її чоловіком за власні кошти. 13.02.2014 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 загальною площею 171,7 кв.м., житловою - 81,6 кв.м.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 13.07.1991 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Якушевою Г.С. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 на житловий будинок житловою площею 30,6 кв.м. по АДРЕСА_1 . Вказане свідоцтво зареєстровано в КП «ДМБТІ» в реєстрову книгу № 25 за реєстровим № 116 (а.с. 65-66 том 1).

ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,0587 га за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 830797, виданого 28.10.2005 року, Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 39, кадастровий номер земельної ділянки :08:369:0010 (а.с. 69 том 1).

За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_3 (сином ОСОБА_2 ) з 29.08.1998 року по 12.11.2013 року (а.с. 123 том 2).

З декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області 31.01.2014 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 було проведено реконструкцію житлового будинку та будівництво нового будинку, дата початку будівництва - 28.02.2007 року, дата закінчення будівництва - 20.11.2007 року, строк введення об`єкту в експлуатацію - січень-лютий 2014 року. В результаті побудовано житловий будинок літ. Д-2 загальною площею 115,4 кв.м. (а.с. 75-80 том 1).

13.02.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 171,7 кв.м., житловою - 81,6 кв.м. (а.с. 68 том 1).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Крім того, суд зауважує, що статтею 120 ЗК України закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Суд зауважує, що ОСОБА_2 , як власник домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , не надавала згоду ОСОБА_1 на будівництво.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння та Ѕ частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст. 392 ЦК України.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.09.2019 року по справі № 352/1350/18 (61-12134св19).

Позивач зазначає, що вона побудувала будинок літ. Д-2 за адресою: АДРЕСА_1 за особисті кошти, на підтвердження зазначених обставин надала суду товарні чеки (а.с. 36-43 том 1).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін.

Європейський суд з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року дійшов висновку, що хоч суд і не повинен надавати відповідь на кожен аргумент сторони, проте судовий розгляд не можна вважати справедливим, якщо суд залишив без уваги ключові докази - вирішальні з точки зору фінального рішення суду.

Таким чином, оцінка доказів є завершальною стадією процесу доказування у цивільному судочинстві.

Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме нею та за особисті кошти було здійснено будівництво житлового будинку літ. Д-2 по АДРЕСА_1 . Надані позивачем товарні чеки на придбання матеріалів, меблів та техніки можуть бути предметом доказування у справі про відшкодування вартості будівельних матеріалів або поділу майна подружжя.

Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги недоведені та необґрунтовані, а, отже, задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не відшкодовуються.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15-16, 317, 319, 321, 328, 331, 377, 392 ЦК України, ст. ст. 120, 125 ЗК України, ст. ст. 4, 12-13, 77-81, 141, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду, яка відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України, подається до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом десяти днів.

Суддя Н.В. Басова