Справа № 139/709/19
Провадження № 2/139/222/19
У Х В А Л А

04 листопада 2019 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючого - судді Тучинської Н.В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Червоняка С.П.

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представника відповідача ОСОБА_8 ,

представника третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_9 ,

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

представника третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - адвоката Солоненка Б.М.,

секретаря судового засідання Хонькович Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці справу за позовом ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до релігійної громади храму Святителя Миколая Чудотворця с. Бахтин Могилів-Подільської єпархії Української православної церкви, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: 1) Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації, 2) ОСОБА_18 , 3) ОСОБА_10 , 4) ОСОБА_11 , 5) ОСОБА_12 , 6) ОСОБА_13 , 7) ОСОБА_14 , 8) ОСОБА_15 , 9) ОСОБА_16 , 10) ОСОБА_17 про визнання недійсними рішень загальних зборів,

В С Т А Н О В И В:

24 липня 2019 року позивач звернулася до суду з цим позовом. З урахуванням поданої 11 вересня 2019 року заяви про зміну підстав та предмету позову (т. 1, а.с. 173-177), предметом позову є визнання недійсними рішень, викладених у протоколах № 1 від 10 лютого 2019 року та № 2 від 01 липня 2019 року загальних зборів релігійної громади храму Святителя Миколая Чудотворця с. Бахтин, щодо зміни підлеглості в канонічних та організаційних питаннях, перехід в інше канонічне підпорядкування та зміну назви, про переобрання керівного органу та ревізійної комісії та про прийняття Статуту Релігійної громади у новій редакції. Підставою для звернення з таким позовом до суду позивач назвала своє членство у релігійній громаді храму Святителя Миколая Чудотворця с. Бахтин, порушення статей 8 і 13 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» і Статуту релігійної громади.

Провадження у справі відкрито на підставі ухвали від 31 липня 2019 року (т. 1, а.с. 46-47). Ухвалою від 03 жовтня 2019 року (т. 2, а.с. 22-23) підготовче провадження у справі закрито і призначено розгляд справи по суті.

04 листопада 2019 року перед судовим засіданням в канцелярії суду зареєстровано клопотанняпредставника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації - Салецького І.О. про закриття провадження у справі (т. 2, а.с. 53-58).

Підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України представник третьої особи назвав обставину, що спір між сторонами виник щодо зміни канонічної підлеглості релігійної громади храму Святителя Миколая Чудотворця с. Бахтин Могилів-Подільської єпархії УПЦ та стосується релігійних вчень та організаційного порядку цієї релігійної організації, тобто виник всередині церкви між парафіянами, а тому втручання держави в діяльність релігійної організації у спосіб, вказаний позивачем для захисту порушених прав, є неприпустимим з огляду на приписи ст. 35 Конституції України та ст. 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», суди не уповноважені розглядати питання, пов`язанні зі зміною підлеглості релігійної громади. Така позиція представника Управління у справах національностей та релігій Вінницької ОДА обґрунтовується постановою Вінницького апеляційного суду від 01.10.2019 у справі № 133/1399/19 та постановою Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 826/4734/16.

Позивач та її представник заперечили проти такого завершення справи, про що подали суду відповідні заперечення (т. 2, а.с. 60-64). Позиція сторони позивача ґрунтується на тому, що Релігійна громада з моменту її реєстрації юридичною особою вступила в юридичні правовідносини з державою. Статтею 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» встановлено, що держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; статтею 13 цього спеціального Закону встановлено, що Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 9 Конституції України встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи, а також закріплено принцип доступу до правосуддя. Позивач вважає заявлене клопотання таким, що суперечить ч. 3 ст. 124 Конституції України і допускає порушення права позивача щодо доступу до правосуддя.

Треті особи на стороні позивача підтримали позицію позивача, а треті особи на стороні відповідача - представника управління у справах національностей та релігії Вінницької ОДА.

Перевіривши аргументи сторін, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення клопотання, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою і шостою статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

Підставою для звернення ОСОБА_1 до суду стало те, що, на думку позивача, рішення загальних зборів релігійної громади храму Святителя Миколая Чудотворця с. Бахтин, оформлені протоколами № 1 від 10 лютого 2019 року (питання № 7) та № 2 від 01 липня 2019 року (питання №№ 5 і 7), щодо зміни підлеглості в канонічних та організаційних питаннях, перехід в інше канонічне підпорядкування та зміну назви, про переобрання керівного органу та ревізійної комісії та про прийняття Статуту Релігійної громади у новій редакції, насильно, поза її волею позбавили, зокрема, її місця, де можна молитися і здійснювати свої релігійні потреби відповідно до її релігійних переконань та віросповідання, унеможливили здійснення конституційного права на свободу світогляду і віросповідання у лоні Української Православної Церкви.

Із 06 червня 1991 року діє Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». Відповідно до ст. 1 цього Закону його завданням є: гарантування права на свободу совісті громадянам України та здійснення цього права; забезпечення відповідно до Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та норм міжнародного права, визнаних Україною, соціальної справедливості, рівності, захисту прав і законних інтересів громадян незалежно від ставлення до релігії; визначення обов`язків держави щодо релігійних організацій; визначення обов`язків релігійних організацій перед державою і суспільством; подолання негативних наслідків державної політики щодо релігії і церкви; гарантування сприятливих умов для розвитку суспільної моралі і гуманізму, громадянської злагоди і співробітництва людей незалежно від їх світогляду чи віровизнання.

У ст. 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» закріплено принципи відокремлення церкви (релігійних організацій) від держави. Так, Держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству. Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії. Усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається (частини 3, 4 і 5 ст. 5 Закону). Релігійна організація зобов`язана додержувати вимог чинного законодавства і правопорядку (ч. 10 ст. 5 Закону).

В Україні усі правовідносини, пов`язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються законодавством України. Законодавство України про свободу совісті та релігійні організації складається з цього Закону та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього (ст. 2 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»).

Таким чином, держава Україна на законодавчому рівні закріпила принцип захисту релігійних організацій та їх членів, власне, Державою; законодавчо врегулювала порядок створення та принципи діяльності релігійних організацій.

Отже, дійсно, законодавством України обмежено повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів. Однак, предметом цього позову є не оскарження релігійних поглядів членів територіальної громади, а визнання недійсними рішень колегіального органу, які, на думку позивача, порушують її суб`єктивне конституційне право на свободу совісті та сповідання певної релігії.

Поновлення чи захист порушеного права позивача, відповідно до ст. 16 ЦК України, підлягає судовому захисту в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Церква села Сосулівка проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює «право на суд», в якому право на доступ до суду - право порушити провадження у судах щодо прав та обов`язків цивільного характеру - становить тільки один з його аспектів (див. «Голдер проти Об`єднаного Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року, Серія A, № 18, ст. 18, п. 36). Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. «Беллет проти Франції», рішення від 4 грудня 1995 року, Серія A, № 333-Б, ст. 42, п. 36). Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Суд вважає недоречними посилання представника Управління у справах національностей та релігій Вінницької ОДА при обґрунтуванні клопотання про закриття провадження у справі на постанову Вінницького апеляційного суду від 01.10.2019 у справі № 133/1399/19 та постанову Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 826/4734/16.

Так, рішення апеляційного суду не є правовим висновком, який зобов`язаний застосовувати суд першої інстанції.

Висновок Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 826/4734/16 не підлягає застосуванню у цій справі, оскільки правовідносини щодо дисциплінарних санкцій та правил чесної гри у спорті, які були предметом розгляду у тій справі, не є тотожними з правовідносинами щодо дійсності рішень релігійної організації.

Керуючись ст.ст. 9, 35, 55, 124 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст.ст. 1, 2, 5, 13 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», ст. 16 ЦК України, ст.ст. 255, 260 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Представнику третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації - Салецькому Ігорю Олександровичу відмовити в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає, але заперечення на неї можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали підписано 05 листопада 2019 року.

Суддя: ______________