ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2019 року м. Чернівці

Справа № 715/80/19

Провадження № 22-ц/822/630/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.

секретар - Скрипка С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину, неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг, головуючий у І-й інстанції - Цуренко В.А.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 у січні 2019 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 лютого 2017 року у справі № 715/2411/16-ц вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_4 аліменти в розмірі 850 грн щомісячно, починаючи з 12 грудня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 березня 2018 року у справі № 715/299/18 вирішено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частину всіх видів заробітку (доходів) ОСОБА_3 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з часу набрання даним судовим рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Син ОСОБА_4 фактично перебуває на її утриманні. Відповідач на даний момент проживає в с. Турятка Глибоцького району Чернівецької області.

Зазначала, що син є дитиною-інвалідом, діагноз ДЦП, у зв`язку з чим йому постійно потрібно займатися фізичними вправами та ходити на масажі, плавання тощо. Отже, існує необхідність в участі відповідача у додаткових витратах на дитину. Загальна вартість додаткових витрат на ОСОБА_4 становить 80 883,76 грн, а тому відповідач як батько дитини зобов`язаний відшкодувати їй частину від даної суми, а саме 40 441,88 грн, з яких 11 372,24 грн - витрати, що пов`язані з хворобою дитини, 20 181,26 грн - витрати, що пов`язані з розвитком здібностей дитини, 8 888,37 грн - витрати на утримання дитини.

Вказувала на те, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 . Дана нерухомість була придбана за час шлюбу між позивачем та відповідачем. Проте, витрати по утриманню вищевказаного будинку несе виключно вона. Так, нею сплачувались комунальні послуги наступним службам: газопостачання - TOB «Чернівцігаз збут», електроенергія - ПАТ «Чернівціобленерго» на загальну суму 32 452,83 грн, а також витрати за послуги по охороні будинку в розмірі 12 800 грн. Загальна вартість - 45 252,83 грн. Відповідно до чинного законодавства відповідач зобов`язаний відшкодувати їй 1/2 частину сплачених нею комунальних послуг та витрат по охороні будинку АДРЕСА_1 за період з січня 2016 року по листопад 2018 року у розмірі 22 626,41 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь 68 891, 02 грн додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_4 , що становить суму у розмірі 33 762,36 грн, сплачені комунальні послуги та витрати по охороні будинку АДРЕСА_1 за період з січня 2016 року по листопад 2018 року у розмірі 22 626,41 грн, а також неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 12 502, 25 грн.

Заочним рішенням Глибоцького районного суду м. Чернівці від 27 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину в розмірі 6 895, 68 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 3 823, 03 гривні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На зазначене рішення представник позивача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та увалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом невірно розраховано суму пені по сплаті аліментів, невірно визначено суму додаткових витрат, оскільки дитині за своїми фізичними особливостями потрібно займатися спортом, а тому спортивне обладнання та велотренажер є тими речами, які дитині необхідні. З відповідача підлягають стягненню витрати на комунальні послуги по утриманню будинку.

На апеляційну скаргу від відповідача відзив не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частин 4, 6 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За вимогами частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частин 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 березня 2018 року у справі № 715/299/18 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частину всіх видів заробітку (доходів) ОСОБА_3 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з часу набрання даним судовим рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Також встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною-інвалідом, з діагнозом ДЦП (медичний висновок ЛКК Чернівецької міської дитячої лікарні - а.с.12).

На підтвердження позовних вимог в частині стягнення з відповідача додаткових витрат позивачем надано квитанції на загальну суму 80 883,76 грн, у зв`язку з чим вважає, що з відповідача на її користь підлягає стягненню половина цих витрат.

Відповідно до статті 18, частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Частинами 2, 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно із частинами 8, 9 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Адаптуючи названі міжнародні норми до законодавства України, в Конституції України та статті 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до статті 141 СК України та зазначеної Конвенції з прав дитини, батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі між собою, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів своєї дитини.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з хворобою дитини.

За частиною 2 статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2017 року (справа № 6-1489цс17).

Визначаючи розмір додаткових витрат, суд першої інстанції врахував всі надані докази позивача в частині несення додаткових витрат на утримання дитини, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що дитині необхідно займатися спортом, а тому спортивне обладнання, а саме, велотренажер, є тими речами, які необхідні дитині, не підтверджуються належними доказами.

Крім того, інші витрати, які позивач просить стягнути з відповідача як додаткові, не є тими додатковими витратами в розумінні статті 185 СК України, а входять у загальний розмір витрат, які пов`язані з утриманням дитини та покриваються стягуваними аліментами.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги в частині стягнення додаткових витрат на дитину не спростовують висновків суду, рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено відповідно до вимог матеріального законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Матеріалами справи встановлено, що заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів на утримання дитини за період з травня 2018 року по листопад 2018 року становить 12 502, 25 грн.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже, загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де:

?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у цивільній справи № 572/1762/15-ц.

Однак суд першої інстанції зазначеного висновку не врахував та здійснив невірний розрахунок пені за прострочення сплати аліментів.

За таких обставин, необхідно здійснити розрахунок пені за прострочення сплати аліментів до вищенаведеної формули наступним чином:

1) місяць; 2) сума боргу; 3) кількість днів; 4) пеня;

травень 2018 року: сума боргу - 1693,75 грн; 295 днів; пеня - 4994,35 грн;

червень 2018 року: сума боргу - 1871, 25 грн; 264 дня; - 4939,44 грн;

липень 2018 року: сума боргу - 1792 грн; 234 дня; 4 193,28 грн;

серпень 2018 року: сума боргу - 1720,75 грн; 203 дня; 3491,60 грн;

вересень 2018 року: сума боргу - 1765, 50 грн; 172 дня; 3 035, 80 грн;

жовтень 2018 року : сума боргу - 1782 грн;142 дня; 2 530, 44 грн;

листопад 2018 року: сума боргу - 1877 грн; 111 днів; 2 083,47 грн.

А всього пеня складає 25 268, 38 грн.

Виходячи з положень частини першої статті 196 СК України, та враховуючи розмір заборгованості зі сплати аліментів за визначений позивачем період, який становить 12 502, 25 грн, пеню необхідно визначити у розмірі 12 502,25 грн, а саме, у розмірі, не більшому 100 відсотків заборгованості.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на оплату комунальних послуг та витрат на охорону будинку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03 вересня 2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 вересня 2015 року (а.с.65-66).

На підтвердження позовних вимог в цій частині апелянтом надано копії квитанцій на загальну суму 45 252, 83 грн, з яких 32 452,83 грн - на оплату комунальних послуг та 12 800 грн - витрати за послуги по охороні будинку.

За змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Споживачем вказаних послуг відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка містить визначення термінів, є особа, яка є власником(співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Пунктом 1 частини першої статті 9 Закону передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Отже, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Як правильно встановлено районним судом і не заперечувалось ОСОБА_2 в судовому засіданні в суді першої інстанції, відповідач тривалий час не проживає з позивачкою і дитиною в с. Коровія Глибоцького району і не користується заявленими комунальними послугами (газопостачання, електроенергія). Позивачка споживає газ, електроенергію та користується послугами охорони для забезпечення свого проживання та дитини в даному будинку і витрати на оплату цих послуг не можуть вважатися такими, що були понесені для утримання та збереження їхнього спільного з відповідачкою майна.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не наведено обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача половини витрат зі сплати комунальних послуг та витрат з охорони житлового будинку. Відповідач у житловому будинку не проживав і комунальними послугами не користувався, а тому в нього відсутній обов`язок щодо їх сплати.

Згідно з частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам матеріального та процесуального права, є частково обґрунтованими, а тому рішення суду першої інстанції, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 376 ЦПК України, слід змінити з вищенаведених підстав.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачка за вимоги в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів звільнена від сплати судового збору, а тому судовий збір необхідно стягнути з відповідача на користь держави відповідно до розміру задоволених позовних вимог в цій частині, що складає 805,28 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27 березня 2019 року в частині стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 12 502 (дванадцять тисяч п`ятсот дві) гривні 25 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції у розмірі 805 гривень 28 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий І. М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк