Справа № 446/2768/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Бакай І.А.
Провадження № 22-ц/811/1862/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Львів

Справа № 446/2768/15-ц

Провадження № 22-ц/811/1862/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області від 10 травня 2019 року у складі судді Бакай І.А.

у справі

за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним положень договору внаслідок порушення прав споживача,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає рішення необґрунтованим, таким, що суперечить принципам змагальності та верховенства права.

Вказує, що судом не роз`яснено чому не взято до уваги чинні на момент виникнення відносин норми п.3.6 Правил надання банками України інформації, згідно з яким банк не має права встановлювати додаткові платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк вчиняє з метою встановлення правовідносин.Окрім того, банком не було надано переліку варіантів відсоткової ставки.

Просить скасувати рішення Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області від 10.05.2019 року та направити справу для провадження судового розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Встановлено, що між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 15.07.2008р. було укладено договір за №LVH1AR06470144, згідно з умовами якого ПАТ КБ "Приватбанк" зобов`язувався надати ОСОБА_1 кредит в сумі 10538,32 дол. США на термін до 14.07.2015р. Крім цього в забезпечення виконання зобов`язання за даним договором між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

У зв`язку із заборгованістю, що виникла, банк звернувся до суду із позовом про стягнення такої та позов було задоволено рішенням Кам"янка-Бузького районного суду від 30.06.2015 року по справі за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості № 446/1008/13ц. Дане рішення було предметом перегляду апеляційного суду Львівської області 29.03.2016 року (справа №22ц/783/266/19) та касаційної інстанції та постановою Верховного Суду від 21.03.2018 року (справа № 61-1420св18) рішення районного суду залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції не встановлено ознак нечесної підприємницької практики зі сторони відповідача. Так, у діях відповідача не встановлено фактів введення позивача в оману та ненадання або надання ним позивачу, як споживачу фінансових послуг за кредитними договорами, нечіткої, незрозумілої або двозначної інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору щодо укладення або не укладення спірних договорів.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до змісту ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Положеннями статті 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом із нарахованими відсотками.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» через використання нечесної підприємницької практики наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 2 ст. підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

З врахуванням того, що в момент укладення спірного кредитного договору з яким погодився позивач та протягом тривалого часу сплачував кошти, судова колегія прийшла до висновку, що з сторони банку для позивача було належно доведено інформацію про сукупну вартість кредиту, а отже не встановлено нечесної підприємницької практики банку, що ввела позивача в оману.

Як вбачається з додатку №2 до кредитного договору, в такому зазначено що реальна ставка за кредитним договором становить 19,21%. Вказаний додаток підписано ОСОБА_1 .

Згідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Поряд з зазначеним, колегія суддів вважає, що положення п.15.1 та п.а п.17.1.8, п.б п. 17.1.8, п.в п. 17.1.8 та п.4.3 щодо сплати щомісячної винагороди кредитно-заставного договору № LVH1AR 470144 від 15 липня 2008р. укладеного між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 слід визнати недійсними.

Із змісту правової позиції Верховного Суду України у Постанові, що винесена за наслідками розгляду справи №6-1746цс16 від 16.11.2016 року та в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обов`язковою до застосування вбачається таке.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Висновок про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, є помилковим, оскільки встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Відповідно до п.4.3. кредитного договору, позичальник сплачує банку винагороди, в розмірах й у строки, що зазначені в статті 17.1.8 даного договору. Статтею 17.1.8. передбачено винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 1066 грн, що сплачується в момент видачі кредиту; винагороду за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0, 40 % від суми виданого кредиту; винагороду за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до статті 16.9.

При цьому жодних даних про те, в чому саме полягає «надання фінансового інструменту» ні у самому договорі, ні у додатках до нього, ані у письмових поясненнях відповідача стосовно позову не йдеться. Фактично за вказаним пунктом договору позивач зобов`язаний оплачувати певну супутню до договору послугу, однак в чому конкретно така полягає не вказано.

Крім цього, як вказано вище, відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (які були чинними станом на час укладення договору та розгляду справи), - банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зважаючи на вказане, слід вважати такі положення договору незаконними, таким, що порушує права позивача та таким, що підлягають визнанню недійсним.

До аналогічних висновків, прийшов Верховний Суд у постанові від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17, вказавши, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що положення п.15.1 та п.а п.17.1.8, п.б п. 17.1.8, п.в п. 17.1.8 та п.4.3 щодо сплати щомісячної винагороди кредитно-заставного договору № LVH1AR 470144 від 15 липня 2008р. укладеного між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 слід визнати недійсними.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. Рішення Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області від 10 травня 2019 року- скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним положень договору внаслідок порушення прав споживача- задовольнити частково.

Визнати недійсними положення п.15.1 та п.а п.17.1.8, п.б п. 17.1.8, п.в п. 17.1.8 та п.4.3 щодо сплати щомісячної винагороди кредитно-заставного договору № LVH1AR 470144 від 15 липня 2008р. укладеного між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 25.10.2019 року.

Головуючий

Судді