КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 761/45731/16-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Юзькова О.Л.

25 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та з урахуванням зміни підстав позову просив стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 шкоду у розмірі 367 802,23 грн., у тому числі: основна сума заборгованості 185 113,30 грн., збитки у вигляді курсової різниці у розмірі 182 688,93 грн.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 шкоду у розмірі 366 754,35 грн., у тому числі: основна сума заборгованості 184 585,96 грн. грн., збитки у вигляді курсової різниці у розмірі 182 168,39 грн. на підставі ст. ст. 1166; 1192 ЦК України..

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2019 року позов залишено без задоволення.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6799/2019
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на невідповідність висновку суду фактичним обставинам, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження чи оцінки наданих позивачами доказів. В обґрунтування своїх доводів вказує, що підставою для виплати відшкодування вкладникам є не перелік вкладників, а затверджений виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат. Зазначає, що фактично для невиплати гарантованих державою сум у відповідача немає законних підстав, і така бездіяльність відповідача завдає шкоду позивачам. Звертає увагу на те, що представником позивача надавались докази суми коштів, які перебували на рахунках вкладників на момент виникнення права на отримання відшкодування.

Вказує, що визнання коштів речовими доказами як підстава для невиплати коштів Фондом не передбачена у переліку підстав зазначених в п. 4 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

В апеляційній скарзі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просить змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення, а саме виключити з останньої наведені в апеляційній скарзі висновки суду. Посилається не невідповідність обставин встановлених судом дійсності та матеріалам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не оскаржувалися позивачами та будь-яких зобов`язань у відповідача перед позивачами не виникло. Звертає увагу на те, що позивачів не було включено Уповноваженою особою до Переліку вкладників, тому Фонд гарантування не мав правових підстав здійснювати відповідні процедури по включенню їх до Загального реєстру.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачів Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та задовольнити апеляційну скаргу Фонду, а саме виключити з мотивувальної частини рішення наведені в скарзі висновки суду, як обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Зазначив, що у спорах пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним та є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Вказує, що оскільки позивача не було включено уповноваженою особою до Переліку вкладників, Фонд гарантування не мав правових підстав здійснювати відповідні процедури по включенню його до Загального реєстру.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначає, що доводи Фонду про пріоритетність того чи іншого закону не заслуговують на увагу.

Вказав, що в цілому можна погодитись із наведеними відповідачем висновками щодо неправильного встановлення судом першої інстанції обставин в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Зазначив, що Фонд виявив неправомірну бездіяльність, не включивши позивачів до Загального реєстру вкладників та спричинив їм шкоду у розмірі не отриманої суми вкладів.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_1 підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Музичук Л.В. заперечувала проти апеляційної скарги позивачів, просила залишити її без задоволення, апеляційну скаргу Фонду задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як кредитори мають право вимоги щодо виконання грошового зобов`язання, тому суд позбавлений можливості застосувати до правовідносин сторін положення ст. 1166 ЦК України та захистити права позивачів запропонованим ними способом в частині стягнення з Фонду гарантованої суми вкладу в межах 200 000,00 грн. Представником позивача не надавались докази яка сума коштів перебувала на рахунках вкладників на момент виникнення права на отримання відшкодування, що робить неможливим зробити розрахунок.

З таким висновком суду не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 03.07.2014 між ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» та ОСОБА_2 було укладено договір № 43653 банківського вкладу (депозиту) «Планер» за умовами якого ОСОБА_4 розмістила в банку грошові кошти у розмірі 14 040,00 доларів США строком до 06.08.2014, процентна ставка 8% річних.

Також між ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» та ОСОБА_3 було укладено договір № 43658 банківського вкладу (депозиту «Планер» за умовами якого ОСОБА_3 розмістив в банку грошові кошти у розмірі 14 000, 00 доларів СІНА строком до 06.08.2014, процентна ставка за договором - 8% річних.

На підставі постанови Правління НБУ від 14.08. 2014 № 491 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк» Український фінансовий світ» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб» прийнято рішення № 69 від 14.08.2014 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «УФС», згідно з яким з 15.08.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб па тимчасову адміністрацію.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 10.11.2014 № 717 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 119 від 13.11.2014 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «УФС» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію зазначеної банківської установи.

Вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо виплати коштів за вкладами у встановленому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у розмірі, що не перевищує 200 000,00 гри. не були задоволені та дії відповідача було оскаржено.

01.03.2016 Вищим адміністративним судом України скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.03.2015 та Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.04.2015 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова С.І., третя особа: ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» про визнання протиправними рішення та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії. Позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова С.І. щодо визнання нікчемним договору банківського вкладу № 34653 від 03 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ». Визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова С.І. щодо не включення ОСОБА_2 (як вкладника за договором банківського вкладу № 43653 від 03 липня 2014 року) до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В свою чергу 06.04.2017 колегією суддів Вищого адміністративного суду України частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3 . Скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015, Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2015 скасовано в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання фонду гарантування вкладів фізичних осіб та уповноважену особу на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова С.І. відшкодувати ОСОБА_6 кошти за його вкладом, які було внесено за договором банківського вкладу № 43658 від 03 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ». В цій частині прийнято нове рішення яким зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» включити дані ОСОБА_3 до Повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «УФС» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором № 43658 від 03 липня 2014 року банківського вкладу (депозиту) «Планер». Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію стосовно збільшення кількості вкладників за рахунок ОСОБА_3 , яким необхідно здійснити виплати відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «УФС» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. В решті постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2015, а саме в частині визнання протиправним (нечинним) рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова Сергія Івановича щодо визнання нікчемним договору банківського вкладу №43658 від 03.07.2014 р. укладеного між позивачем та ПАТ «КБ «УФС» та визнання протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова С.І. щодо не включення позивача до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, залишена без змін.

Інформацію про позивачів, як вкладників банку, включено до переліку вкладників ПАТ «КБ «УФС», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Представник позивачів зазначив, що в період дії тимчасової адміністрації ні вклади ні нараховані проценти не були виплачені Фондом. Виконавчою дирекцією Фонду 13.11.2014 прийнято рішення № 119 «Про початок процедури ліквідації ПТ «КБ «УФС» та призначено уповноважену особу на її здійснення. На своєму офіційному сайті Фонд розмістив оголошення про виплату коштів з 21.11.2014 через банк агент - ПАТ «Альфа-Банк». На заяви позивачів щодо відшкодування коштів Фондом було відмовлено у задоволенні вимог вкладників, зважаючи на те, що здійснюється перевірка правових підстав розміщення коштів на рахунках. В подальшому позивачі неодноразово звертались до Фонду, однак їх вимоги були залишені без задоволення. Такі рішення Фонду оскаржувались позивачами.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , враховуючи заяву про зміну підстав позову вважали, що відповідачем завдано їм шкоду, яка відповідно до положень ст. 1166, 1192 ЦК України підлягає відшкодуванню.

Враховуючи вищевикладене, позивачі звернулися із відповідним позовом до суду.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1ст. 1058 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Відповідно до ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Аналіз зазначеної норми права дає можливість дійти до висновку про те, що випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6ст. 2 зазначеного Закону, ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації або запровадження процедури ліквідації регулюються спеціальними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 даного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов`язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 цього Закону. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону.

Згідно з ч. 5 ст. 46 цього Закону передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 48 Закону Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку. Тимчасова адміністрація та ліквідація банку здійснюється Фондом, який призначає Уповноважену особу та делегує їй відповідні повноваження для забезпечення ефективної процедури під час здійснення тимчасової адміністрації виведення неплатоспроможного банку з ринку та його ліквідацію, а також захист прав і законних інтересів вкладників банку.

Матеріали справи свідчать, що на підставі постанови Правління Національного Банку України від 14 серпня 2014 року № 491 «Про віднесення ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 14 серпня 2014 року № 69 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «УФС», згідно з яким з 15 серпня 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Український фінансовий світ»; уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» призначено Гончарова С.І.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 10.11.2014 № 717 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 13.11.2014 № 119 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «УФС» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» Гончарова Сергія Івановича.

На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 05 листопада 2015 р. № 201 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «УФС» на 2 роки до 12 листопада 2017 року включно.

Водночас, відповідно до зазначеного рішення всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «УФС», визначені Законом, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону, делеговані Оберемку Р.А. до 12 листопада 2017 включно.

Як встановлено при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, 06.04.2017 колегією суддів Вищого адміністративного суду України частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3 . Скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015, Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2015 скасовано в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання фонду гарантування вкладів фізичних осіб та уповноважену особу на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова С.І. відшкодувати ОСОБА_6 кошти за його вкладом, які було внесено за договором банківського вкладу № 43658 від 03 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ». В цій частині прийнято нове рішення яким зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» включити дані ОСОБА_3 до Повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «УФС» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором № 43658 від 03 липня 2014 року банківського вкладу (депозиту) «Планер». Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію стосовно збільшення кількості вкладників за рахунок ОСОБА_3 , яким необхідно здійснити виплати відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «УФС» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. В решті постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2015, а саме в частині визнання протиправним (нечинним) рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова Сергія Івановича щодо визнання нікчемним договору банківського вкладу №43658 від 03.07.2014 р. укладеного між позивачем та ПАТ «КБ «УФС» та визнання протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Гончарова С.І. щодо не включення позивача до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, залишена без змін (т. 1, а. с. 148-153).

Встановлено, що Інформацію про позивачів, як вкладників банку, включено до переліку вкладників ПАТ «КБ «УФС», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Фонду про те, що позивачів не було включено Уповноваженою особою до Переліку вкладників не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1, п. п. 1, 4 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції: 1) веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом.

Згідно з п.п. 1, 4 ст. 12 даного Закону виконавча дирекція Фонду має такі повноваження у сфері забезпечення відшкодування коштів за вкладами: 1) визначає порядок ведення реєстру учасників Фонду; приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами відповідно до цього Закону та затверджує реєстри відшкодувань вкладникам у порядку та у черговості, що встановлені нормативно-правовими актами Фонду.

Встановлено, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не внесено відомості щодо позивачів до Реєстру Фонду відшкодувань вкладникам та під час здійснення тимчасової адміністрації банком за рахунок Фонду не було виплачено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 200 000,00 грн., передбачених ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Позивачі зазначили, що відповідачем завдано їм шкоду, яка відповідно до положень ст. ст. 1166, 1192 ЦК України підлягає відшкодуванню.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вказує, що, зокрема, головною перепоною у виплаті коштів позивачам є постанова Київської місцевої прокуратури №6 від 21.03.2018 про визнання їх речовим доказами у кримінальному провадженні №000066.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в заподіянні шкоди позивачу.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, позивачами не надано доказів на підтвердження факту, визнання адміністративним судами, вищезгаданої бездіяльності відповідача незаконною. Таке питання не ставилося позивачами і при поданні зазначеного позову.

За наведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є недоведеними, а тому відсутні правові підстави для задоволення положень ст. ст. 1166, 1192 ЦК України до спірних правовідносин.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо підстав для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, не в повному обсязі з`ясував обставини справи, у зв`язку з чим дійшов невірних висновків з порушенням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Отже відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог з інших правових підстав.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26.06.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова