Житомирський апеляційний суд
Справа №282/578/19 Головуючий у 1-й інст. Гуцал П. І.
Категорія 61 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г. С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №282/578/19 за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Любарського районного суду Житомирської області від 27 серпня 2019 року, постановлену під головуванням судді Гуцала П.І. у смт Любарі,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася із скаргою, у якій просила поновити строк для звернення до суду, визнати дії державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 20.12.2016, виконавче провадження №36091741 неправомірними. Зобов`язати державного виконавця Києво-Святошинського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області усунути порушення та поновити порушені права ОСОБА_1 , скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 20.12.2016 року. Скаргу обґрунтовувала тим, що на виконанні у Києво - Святошинському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області з 14.01.2013 по 20.12.2016 перебувало виконавче провадження № 36091741 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підставою для відкриття виконавчого провадження був виконавчий лист № 2-270, виданий 04.06.2002 Любарським районним судом Житомирської області відповідно до рішення суду про стягнення аліментів. Постановою державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 20.12.2016 закінчено виконавче провадження відповідно до п. 6 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» чинної на час прийняття рішення. Відповідно до довідки розрахунку державного виконавця від 14.11.2014 заборгованість боржника ОСОБА_2 , по сплаті аліментів станом на 01.11.2014 становить 40101 грн 91 коп., останній заборгованість по аліментах не погасив, а навпаки заборгованість по сплаті аліментів на багато зросла до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження. Відтак, вважає, що дії державного виконавця є неправомірними.

Ухвалою Любарського районного суду Житомирської області від 27 серпня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та вважає що вона є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що строки скаржником для оскарження постанови державного виконавця не були пропущенні, так як, вона не отримувала вказану постанову від 20.12.2016 про закінчення виконавчого провадження. Скаргу судом першої інстанції по суті розглянуто не було, докази не оцінено, та застосовано до спірних правовідносин вимоги ст. 267 ЦК України, що є помилковим.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Києво - Святошинському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області з 14.01.2013 по 20.12.2016 перебувало виконавче провадження № 36091741 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підставою для відкриття виконавчого провадження був виконавчий лист № 2-270 виданий 04.06.2002 Любарським районним судом Житомирської області відповідно до рішення суду про стягнення аліментів. Постановою державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 20.12.2016 закінчено виконавче провадження відповідно до п. 6 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» чинної на час прийняття рішення.

Відповідно до довідки розрахунку державного виконавця від 14.11.2014, заборгованість боржника ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 01.11.2014 становить 40101 грн 91 коп. Боржник заборгованість по аліментах не погасив.

Постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження в супереч вимог ч. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» для скаржниці не направлялась та остання її не отримувала, а також не направлялася до суду з виконавчим листом відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Скарги на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення розглядаються за правилами Розділу VІІ ЦПК України.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Положеннями ст. 451 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Статтею 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду:

а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи;

б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.

ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 2005 року у справі «Салов проти України» зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову «передбачений законом», є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатись «законом», якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія. Крім того, ЄСПЛ підкреслює, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості й статусу тих, до кого він застосовується.

ОСОБА_1 звернулася до суду із пропуском десятиденного строку, встановленого пунктом «а» частини першої ст. 449 ЦПК України.

Процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування.

Водночас за правилами статей 120,122, 127 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, установлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом установлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч.2 ст.126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні скарги на рішення та дії державного виконавця, допустив порушення норм процесуального права, оскільки за приписами ч.2 ст.126 ЦПК України скарги, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, що не позбавляє скаржника в подальшому права на звернення з клопотанням про поновлення такого строку.

З таких обставин ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду для суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Любарського районного суду Житомирської області від 27 серпня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді