Дата документу 26.06.2019
Справа № 501/16/15-ц

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Тимко М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 (третя особа ОСОБА_2 ) про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю предмета іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем АТ «Дельта банк» на предмет іпотеки, а саме: житлове приміщення, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Опис - двокімнатна квартира, що знаходиться на п`ятому поверсі шестиповерхового будинку, та в цілому складається з слідуючих приміщень: 1 - коридор - 5,6 м2, 2- туалет - 0,9 м2, 3 - ванна - 2,1 м , 4 - жила 21,3 м , 5 - приміщення - 5,8 м , 6 - жила - 51,2 м , 7 - санвузол - 4,8 м2, балкон - 1,1 м2. Площа - загальна площа - 92,8 кв.м., жила площа - 72,5 кв.м. Предмет іпотеки є особистою приватною власністю Іпотекодавця на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконавчим комітетом Іллічівської міської ради 02.11.2005 року за № 2308, зареєстрованого в КП «Бюро технічної інвентаризації» м.Іллічівськ, Одеська область 11.11.2005 року в реєстрову книгу И13, за реєстровим номером 679, стор.26, і немає жодних договірних змін строків позовної давності щодо правочинів, на підставі яких Іпотекодавець набув право власності на Предмет іпотеки.

Вказаний позов був залишений без розгляду ухвалою Іллічівського міського суду від 15.09.2015 р.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.03.2016 р. ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено до того ж суду для продовження розгляду.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі кредитного договору від 14.04.2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , останній отримав кредит в сумі 50000 доларів США на строк до 14.04.2013 року зі сплатою 13% річних за користуванням кредитом.

14.04.2006 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідачка передала в іпотеку нерухоме майно - житлове приміщення: квартира АДРЕСА_2 , у забезпечення виконання грошових зобов`язань ОСОБА_2

Оскільки по теперішній час відповідач свої зобов`язання не виконав, кредитну заборгованість не погасив, позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Представник позивача в судове засідання не прибув, надав клопотання в якому просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 надала до суду відзив на позов, в якому не погоджується з позовними вимогами, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог та застосувати строки позовної давності.

Свої заперечення проти позову відповідач мотивує спливом строку позовної давності, а також тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності є позасудовим способом захисту права іпотекодержателя.

Відповідач подав заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутністю, за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі кредитного договору від 14.04.2006 р., укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , останній отримав кредит в сумі 50000 доларів США на строк до 14.04.2013 р. зі сплатою 13 % річних за користуванням кредитом.

Довідка на а.с.23 (т.1) свідчить, що станом на 01.10.2014 р. заборгованість ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором складає 468540,49 грн.

Між ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступником АКІБ «УкрСиббанк») та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір від 08.11.2011 р. купівлі-продажу прав вимоги за кредитами за яким до позивача перейшло право вимоги за вищевказаним кредитним договором.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань позичальника ОСОБА_2 14.04.2006 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідачка передала в іпотеку житлове приміщення: квартира АДРЕСА_2 ,

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 07.04.2015 р., яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

Вищезазначеним рішенням апеляційного суду встановлено, що позов про стягнення заборгованості пред`явлений банком 08.05.2014 р. після спливу строку позовної давності в три роки, передбаченого ч.1 ст.257 ЦК України.

Відповідно до п.1.2.2. кредитного договору Позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п.п.2.3, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 7.4, частини 2 п. 9.2. цього договору.

Пунктом 11.1 кредитного договору передбачено, що відповідно до ст.ст. 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку застосування будь-якого з п.п. 2.3, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 7.4, частини 2 п. 9.2. цього договору та/або настання обставин, що передбачені вищевказаними пунктами, банк має право визнати термін повернення кредиту таким що настав, згідно з п. 1.2.2. цього договору. При цьому термін повернення кредиту вважається таким що настав, а кредит обов`язковим до повернення з моменту отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку. В цьому випадку позичальник зобов`язується достроково повернути отриманий кредит та плату за кредит у встановлений заново термін у повному обсязі.

ПАТ «Укрсиббанк», керуючись вищенаведеними положеннями кредитного договору, скористався правом встановлення нового строку повернення кредиту шляхом направлення позичальнику письмової вимоги №138-2/-22/274 від 30.04.2009 року. Із вищезазначеної вимоги вбачаться, що керуючись зазначеними положеннями кредитного договору Банк цим листом повідомляє, що вважає термін дострокового повернення кредиту таким, що настав, та на підставі ст. 35 Закону України «Про іпотеку» вимагає дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та комісії у повному обсязі протягом 30 календарних днів від дати отримання цього листа.

Таким чином був встановлений новий строк повернення кредиту.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Тобто договір про забезпечення зобов`язання носить похідний характер від зобов`язань за основним договором.

Із ст.ст.546, 592 ЦК України слідує, що застава (іпотека) є одним із видів забезпечення виконання зобовязання, що у разі невиконання боржником зобовязання, забезпеченого заставою, кредитор має право одержати задоволення за рахунок заставного майна.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (в т.ч. накладення стягнення на заставлене майно).

Відповідно до п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту строк давності якого минув.

Пунктом 31 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що враховуючи положення п.7 ч.13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув; у звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі; оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав позивачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Таким чином, слід відмовити позивачу у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку зі спливом строку позовної давності, оскільки банком була направлена вимога до боржника про дострокове повернення кредиту, внаслідок чого був змінений строк виконання зобов`язання.

Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта банк», та просив суд в рахунок заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність, та визнання права власності за АТ «Дельта банк» на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно п.4.2. Іпотечного договору від 04.04.2006 року, реєстраційний №2229, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотеко держателя.

Пунктом 4.5 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно п.4.6 Іпотечного договору звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється відповідно до п.5 цього договору іпотеки та ст.36 Закону України «Про іпотеку».

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №14-38цс18, постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №372/3675/15-ц.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

При цьому, з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 (третя особа ОСОБА_2 ) про звернення стягнення на предмет іпотеки, - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя