КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/4970/19 Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8631/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції:Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про звільнення майна з-під арешту.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про звільнення майна з-під арешту, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07 жовтня 2005 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1 . 24 травня 2017 року під час підготовки документів до рефінансування кредиту, отриманого на придбання спірної квартири, позивачу повідомили про наявність арешту, накладеного 24 січня 2006 року постановою слідчого СУ ГУ УМВС України в м. Києві в рамках кримінального провадження. Посилаючись на те, що арешт на квартиру перешкоджає їй та її родині вільно розпоряджатися своєю власністю, просила усунути перешкоди у вільному розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом скасування арешту та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запису про заборону відчуження належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду від 29 березня 2019 року відмовлено у відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про звільнення майна з-під арешту.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для розгляду позовної заяви по суті, мотивуючи тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не враховано, що спір про належність майна відсутній, протягом всього періоду з моменту придбання позивачем майна у 2005 році і до моменту подання позовної заяви ніхто не подавав позову про недійсність укладеного договору купівлі-продажу квартири, або про незаконність володіння позивачем квартирою. Таким чином, покладений в основу відмови у відкритті провадження у справі висновок про те, що належне позивачу на праві власності майно є спірним не відповідає фактичним обставинам. Крім того, ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 листопада 2017 року по справі № 459, провадження №1-в/760/180/17 відмовлено в задоволенні заяви про зняття арешту з квартири за адресою АДРЕСА_2 , накладеного в рамках розгляду кримінальної справи №18-247 з тих мотивів, що відповідно до ч. 12 ст. 100 КПК України спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства шляхом подання відповідного цивільного позову. Враховуючи зазначену ухвалу, позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства із позовною заявою про усунення перешкод у вільному розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом скасування арешту з майна.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту нерухомого майна, суд першої інстанції виходив із того, що арешт на спірне майно накладено за правилами Кримінального процесуального кодексу України (1960 року) в рамках кримінального провадження з метою належного зберігання речових доказів, а також для недопущення в подальшому незаконного відчуження речових доказів, які є об`єктом злочину, а тому зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним.

У відповідності до вимог пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Цивільний процесуальний кодекс України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства - частина 1 статті 19 ЦПК.

Аналізуючи норму статті 19 ЦПК України слід дійти до висновку, що спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Отже, за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку.

Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок (пункт 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" від 3 червня 2016 року N 5).

Із поданих позивачем до суду матеріалів позовної заяви вбачається, що 07 жовтня 2005 року позивач ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири. Право приватної власності на квартиру зареєстрована за ОСОБА_1 в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.

Вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 29 листопада 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 липня 2011 року, були засуджені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 та інші за вчинення заволодіння чужим майном шляхом шахрайства за ст. 190 ч. 4 КК України.

Вироком суду встановлено, що вищезазначені особи за попередньою змовою, отримавши від невстановлених слідством осіб інформацію щодо смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , приватизаційні документи на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_9 та паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Дніпровським РУ ГУМВС України в м. Києві 23 жовтня 2003 року на ім`я ОСОБА_9 , вирішила незаконно заволодіти правом власності на вказану квартиру з метою її подальшого продажу. Шляхом підроблення документів, без відома та згоди ОСОБА_9 , формально та безкоштовно, діючи від його імені, 27 липня 2005 року фіктивно продали квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_10 , уклавши договір купівлі-продажу, який зареєстрований в реєстрі за № 2254.

В ході досудового слідства, яке проводилось в рамках КПК 1960 року, постановою слідчого в ОВС ССВ СУ ГУМВС України в місті Києві Коба М.М. від 24 січня 2006 року накладено заборону відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , заборону реєстрації будь-яких угод із даною квартирою та видачу будь-яких документів для відчуження вказаної квартири.

Звертаючись в суд за захистом порушеного права, позивач просила усунути перешкоди у вільному розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом скасування арешту та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запису про заборону відчуження належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 , обгрунтовуючи вимоги тим, що вона відкрито, безперервно володіє та користується квартирою та не є учасником кримінального провадження.

Отже, матеріально-правова вимога позивача до відповідача щодо якої вона просить ухвалити рішення не стосуються спору про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, а зводиться до скасування заходів забезпечення у вигляді арешту (заборони) на квартиру АДРЕСА_1 , що вжиті органами досудового слідства в рамках кримінального провадження.

Суд першої інстанції, перевіряючи дотримання позивачем передумов звернення до суду з даним позовом у порядку цивільного судочинства, дійшов правильного висновку про те, що питання про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом скасування заходів забезпечення, що вжиті органами досудового слідства щодо предмета вчинення злочину в рамках кримінального провадження, не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства. Чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника, який не є учасником кримінального провадження.

Дана позиція підтверджується постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловлену в пункті першому постанови від 03 червня 2016 року N 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", а саме: особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 листопада 2017 року по справі № 459, провадження №1-в/760/180/17 їй відмовлено в задоволенні заяви про зняття арешту з квартири з тих мотивів, що спір вирішується у порядку цивільного судочинства не узгоджуються із встановленими обставинами у цій справі. Так, вирішуючи заяву ОСОБА_1 про зняття арешту з квартири у порядку КПК та відмовляючи в її задоволенні, Солом`янський районний суд міста Києва в ухвалі від 20 листопада 2017 року в справі № 459, провадження №1-в/760/180/17 зазначив про те, що ОСОБА_1 не має права на вимоги щодо зняття арешту з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , накладеного в рамках розгляду справи по обвинуваченню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 та інші за фактом вчинення заволодіння чужим майном шляхом шахрайства за ст. 190 ч. 4 КК України, оскільки вищевказана квартира вибула із власності законних володільців шляхом шахрайських дій засуджених, а спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства, а тому заявник повинна вирішити це питання ( спір про належність нерухомого майна) шляхом подачі цивільного позову. Отже, після підтвердження цього права ОСОБА_1 , яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Інші доводи апеляційної скарги заявника, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду від 29 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 липня 2019 року.

Головуючий

Судді: