КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Хоменко О.Л.
Номер провадження № 22-ц/824/5612/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання припинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити психологічний тиск на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на теми зустрічей з батьком - ОСОБА_1 , а також зобов`язати не чинити обмежень з приводу прояву ОСОБА_3 власних почуттів до батька - ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вказує, що на ґрунті особистих образ та у зв`язку з розірванням шлюбу відповідач почала шантажувати його сином та перешкоджати йому в зустрічах з ним.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 жовтня 2009 року відповідача зобов`язано не чинити йому перешкод у спілкуванні та вихованні їх дитини та визначено графік його особистого спілкування з сином.

Проте, ОСОБА_1 вважає, що відповідач рішення суду не виконує, чинить психологічний тиск на їхнього сина, внаслідок чого останній перебуває у такому психоемоційному стані, який не дозволяє йому вільно скористатися своїм правом на безперешкодне спілкування з батьком.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2015 року було призначено судово-психологічну експертизу, відповідно до висновку якої було встановлено, що ситуація, що досліджується за справою, є психотравмувальною для ОСОБА_3 за кількома ознаками: факт розлучення між батьками у ранньому віці; затяжний конфлікт між батьками із взаємними образами та звинуваченнями, знеціненням один одного у присутності дитини; погіршення самопочуття дитини (порушення сну, настрою, негативні емоції, які виникають в момент спілкування між батьками) тощо; відсутність можливості вільно спілкуватись з батьком; у зв`язку з тим, що серед обставин ситуації, яка досліджується, є факти порушення емоційної та вольової сфери особистості, порушення відносин з близьким оточенням дитини, можна вважати, що ОСОБА_3 завдані страждання (моральна шкода); факт спричинення страждань (моральної шкоди) ОСОБА_3 за умов перешкоджання матір`ю у зустрічах з батьком установлено у сфері обмеження спілкування батька з дитиною та у сфері прийняття батьком участі у вихованні дитини.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що твердження суду першої інстанції про відсутність спору між сторонами є хибним, оскільки він перестав приходити на зустрічі з сином починаючи з 2013 року лише через те, що здійснюється шалений психологічний тиск на його сина з боку матері і з метою не допущення ще більшого травмування сина, апелянт припинив приходити на зустрічі з ним.

Окрім того, на думку апелянта ОСОБА_2 не виконує рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 жовтня 2009 року, відповідно до якого її було зобов`язано не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні їх спільної дитини та визначено регламент особистого спілкування батька, ОСОБА_1 , з сином, ОСОБА_3 .

Окрім того, апелянт наголошує, що відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Житомирського відділення Арефіної Н.М. вбачається, що на дитину здійснюється вплив з боку матері, що виражається у поступовій зміні ставлення дитини до батька.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2017 року та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

16 квітня 2019 року на адресу суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , відповідно до якого вважає, що обставини справи ретельно досліджувались судом в рамках зазначеної справа та зокрема в справі №2-316/09 та 2-785/11. Вважає, що висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Житомирського відділення Арефіної Н.М. не можна вважати належним та допустимими доказом, оскільки експерту було надано не всі відеоматеріали для аналізу, а лише ті, які були вигідними ОСОБА_1 . ОСОБА_2 вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

При апеляційному розгляді справи представник позивача у справі ОСОБА_1 - адвокат Навальнєва Н.М. доводи викладені в апеляційній скарзі підтримала та просила її задовольнити, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Як підставу для скасування рішення суду зазначає про порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права при вирішенні вказаного спору. Зокрема, вважає посилання суду на припинення з грудня 2012 року зустрічей із своїм сином як доказ не доведеності позовних вимог безпідставними, оскільки відповідачка, ухиляючись від виконання рішення суду в частині надання йому можливості приймати участь у виховання сина чинила на останнього психологічний тиск, що призводило до не бажання сина йти до нього на зустрічі. Крім того, вважає, що факт наявності психологічного впливу відповідачки на сина з питань зустрічі із батьком підтверджується і висновком судової психологічної експертизи №1/16-61 від 29 листопада 2016 року, які суд безпідставно не прийняв в якості доказу. У зв`язку з викладеним просила задовольнити апеляційну скаргу.

Відповідачка в судове засіданні не з`явилася і про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася через сайт «Судова влада України».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника справи, який з`явився в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з відповідачкою ОСОБА_2 ..

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 14.10.2009 року відповідача зобов`язано не чинити позивачу ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні та вихованні їх дитини. Визначено регламент особистого спілкування ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_4 .

19.12.2009 року позивач звернувся до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві з проханням провести профілактичну бесіду з його колишньою дружиною ОСОБА_5 з метою не перешкоджання його зустрічам з їх спільним сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В ході перевірки матеріалу було встановлено, що ОСОБА_1 прийшов за місцем мешкання його колишньої дружини ОСОБА_5 та сина ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , щоб зустрітись з сином, але двері квартири йому не відчинили. В телефонній розмові ОСОБА_5 пояснила, що на даний час знаходиться за межами м.Київ і що вона в майбутньому не буде перешкоджати зустрічам ОСОБА_1 з їхнім спільним сином ОСОБА_3

10.01.2010 року позивач звернувся до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві з проханням провести профілактичну бесіду з його колишньою дружиною ОСОБА_5 з метою не перешкоджання його зустрічам з їх спільним сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В ході перевірки матеріалу було встановлено, що 10.01.2010 року ОСОБА_1 прийшов за місцем мешкання його колишньої дружини ОСОБА_5 та сина ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , щоб зустрітись з сином, але двері квартири йому не відчинили. Будучи опитаною, ОСОБА_5 повідомила, що вона не проти зустрічей ОСОБА_1 з їх спільним сином ОСОБА_3 при умові, що останній буде приходити без відеокамери, не буде розпочинати сварки в присутності їх малолітнього сина і не провокуватиме її на невиконання рішення суду та не буде негативно впливати на психіку дитини.

Постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ від 05.02.2010 року було відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-136/09, виданого Голосіївським районним судом м.Києва, про зобов`язання ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні та вихованні їх неповнолітньої дитини.

Згідно акту державного виконавця від 05.03.2010 року в зазначений день рішення суду не було виконане з поважних причин в зв`язку з хворобою дитини.

За невиконання вимог державного виконавця щодо виконання рішення суду на відповідача накладено штраф постановою державного виконавця від 06.04.2010 року та постановою державного виконавця від 20.04.2010 року.

Згідно висновку експертного дослідження №2042/10-11 від 12.04.2010 року, проведеного спеціалістом-психологом КНДІСЕ за заявою позивача, психоемоційний стан ОСОБА_6 на основі аналізу його малюнків характеризується домінуванням почуття страху та тривоги, а також слабкості та самовідчуження. Його домінуючими потребами є потреба в безпеці та в орієнтації на чоловічу ідентичність, яка є дефіцитною для дитини. Мати займає виключний статус серед інших фігур малюнку, сприймається дитиною як найбільш впливовіша фігура, домінантана та авторитарна, яка має владу над іншими. Червоний колір у її зображенні символізує небезпеку, емоційну напругу, «гостру» проблему, пов`язані з її образом, також відчуття страху та заборони. Відсутність батька на малюнку, найбільш вірогідно, свідчить про процес розірвання емоційного зв`язку з ним, певного емоційного відчуження.

Аналіз наданих на дослідження документів, відео та аудіо записів, дитячих малюнків дозволяє говорити про здійснення прихованого психологічного тиску на дитину з боку матері ОСОБА_5 - найбільш авторитетної та значимої для нього фігури, до якої він прихильний та від якої залежний наданому етапі свого розвитку. Психологічний тиск проявляється в прямих заборонах та замаскованих, в трансляції на дитину власних почуттів, зокрема, інтенсивного непримиренного негативного ставлення до колишнього чоловіка. Будучи залежним від матері, прагнучи до адаптації у своєму мікросередовищі, ОСОБА_7 не здатний відчувати позитивні почуття до батька без внутрішнього конфлікту. Позитивні переживання до батька завжди супроводжуються почуттям вини та зради по відношенню до матері, або будуть викликати більш серйозний психопатологічний стан - дисоціацію.

Внаслідок неусвідомленої дискредитації матір`ю колишнього чоловіка в очах дитини формується психологічне відчуження ОСОБА_6 від батька. Психологічне відчуження має руйнівний характер для психіки дитини. Більш категоричні висновки можна робити лише за результатами безпосереднього психологічного обстеження дитини.

Як вбачається з висновку експерта Житомирського відділення КНДІСЕ № 604/12-25 від 29.05.2013 року, виготовленого за результатами проведення експертного психологічного дослідження за заявою адвоката Навальнєва О.Ю., з матеріалів, що надані на дослідження, в тому числі, з відео та аудіо файлів можна зробити висновок, що поведінкові та емоційні прояви ОСОБА_2 , особливості її спілкування з ОСОБА_8 , 2005 року народження на теми його зустрічей з батьком розцінюються, як здійснення психологічного впливу на дитину… ОСОБА_9 сімейної ситуації (конфлікт між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , об`єктом якого є дитина) має залежність від впливу з боку матері, що зумовлено віковими особливостями дитини та його залежністю від ОСОБА_2 . Це виражається у поступовій зміні ставлення дитини до батька (в межах наданих відео та аудіо файлів): прояв до батька довіри, доступність контакту, швидкість залучення до ігрової ситуації, невимушеність під час спілкування за відсутністю матері (2009-2010 роки); прояв скутості, знервованості, страху під час спілкування у присутності матері, але доступність контакту (2010 рік); пізніше - категоричне заперечення дитиною свого родинного зв`язку з батьком та повідомлення, що тепер у нього є «Міша» і дідусь; доступність контакту під час спілкування з батьком за відсутності матері (2011 рік); в подальшому - відгородженість від батька, ігнорування його особи, категоричне небажання спілкуватись у присутності матері (2012 рік). З наданих матеріалів можна зробити висновок, що відношення сина до батька з перебігом часу погіршується внаслідок впливу матері на дитину.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивач у справі належними та допустимими докази не довів обставин викладених у позові, а посилання позивача на висновки викладені в психологічній експертизи не є належним та допустимих доказом чинення відповідачкою психологічного тиску на дитину, оскільки проведено на односторонньо наданих позивачем доказах та не враховують всіх обставин встановлених при розгляді вказаної справи. Крім того, суд зазначив, що позивач, починаючи з 2012 року припинив зустрічі з дитиною, що є свідченням відсутності між сторонами відповідного спору.

Колегія суддів в цілому погоджується із вказаним висновком суду виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі №22-8345/09 від 14 жовтня 2009 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 липня 2009 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні та вихованні їх дитини. Визначено регламент особистого спілкування ОСОБА_1 із малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - 1,3 суботу місяця з 10.00 до 18.00 години та 2, 4 неділю місяця з 10.00 до 18.00 години в межах проживання батька дитини ОСОБА_1 , з можливістю відвідування дитячих установ та розважальних закладів (а.с.9,10 т.1)

Декларацією прав дитини від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини третьої статті 9 Конвенції, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятковими випадками, коли це суперечить інтересам дитини.

Статтею 18 зазначеної Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 9 Конвенції зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (стаття 7 СК України).

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав дитини від 07 грудня 2006 у справі "Хант проти України", дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами дійсно існують напружені відносини що призводило до не бажання відповідачки сприяти спілкуванню дитини з батьком, що стало причиною вирішення даного спору судом а також в подальшому його примусового виконання органами виконавчої служби.

Разом з тим, суд першої інстанції перевіряючи доводи позивача в частині вчинення відповідачкою ОСОБА_10 психологічного тиску на дитини з приводу відношення останнього до позивача як його батька, то суд прийшов до висновку, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів зазначених дій відповідача.

Апеляційний суд повністю погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції оскільки матеріали справи не містять вказаних доказів.

Доводи апеляційної скарги про не прийняття судом першої інстанції висновків експертного дослідження, проведеного 29 травня 2013 року експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Житомирського відділення та висновку судової психологічної експертизи №1/16-61 від 29 листопада 2016 року колегія суддів вважає такими, що не тягнуть за собою скасування рішення суду, оскільки висновок експертного дослідження проведеного 29 травня 2013 року містить лише припущення можливого чинення тиску на дитину зі сторони матері, однак не зазначає коли та яким чином такий тиск здійснювався відповідачкою щодо дитини.

Щодо обставин, викладених у висновку експерта №1/16-61 від 29 листопада 2016 року, то вони зводяться до оцінки емоційного стану самого позивача, що не є предметом спору у вказаній справі. ( а.с. 97-102 т.2).

Інші доводи, що викладені у позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 зводяться до обставин неналежного виконання відповідачкою рішення Апеляційного суду м. Києва у справі №22-8345/09 від 14 жовтня 2009 року, що також не може слугувати підставою для скасування рішення суду в даній справі.

Крім того, наданими відповідачкою доказами підтверджується, що вона виконує обов`язки, визначені частиною другою статті 150 СК України, а саме піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (а.с. 222-225, 243-249 т.1).

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Разом з тим, суд встановив, що починаючи з 2012 року позивач з дитиною не спілкується, навіть враховуючи той факт, що ОСОБА_3 - 10 березня ІНФОРМАЦІЯ_3 , досягнувши 10 річного віку сам вправі вирішувати свою участь у спілкуванні з позивачем.

Посилання ОСОБА_1 на порушення норм процесуального законодавства при виготовленні судового рішення також не свідчать про незаконність рішення суду.

Частиною 3, 4 статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем ОСОБА_1 позовних вимог належними та допустимими доказами, зокрема позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачкою у справі ОСОБА_5 ( на даний час ОСОБА_2 ) вчинявся психологічний тиск на ОСОБА_3 на теми зустрічей з батьком ОСОБА_1 , а також, що вона якимись чином обмежувала прояви власних почутів ОСОБА_3 до батька ОСОБА_1

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу як такі, що не спростовують висновків суду та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, а рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку фактичних обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими і не спростовують висновків суду, оскільки не призвели до порушення основних принципів цивільного процесуального законодавства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі і не вплинули на суть ухваленого рішення.

Керуючись ст. 12, 81, 263, 264, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 25 червня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв