Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 206/4576/15-ц

провадження № 61-21352св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради, комунальне підприємство «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради, публічне акціонерне товариство «Дніпрогаз», комунальне підприємство «Дніпроводоканал», публічне акціонерне товариство «ДТЕК Дніпрообленерго», товариство з обмеженою відповідальністю «Грінко-Дніпро»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року у складі судді Сухорукова А. О. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зміну умов договору найму жилого приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що у 1985 року на сім`ю з п`яти чоловік, зокрема на нього, його батька - ОСОБА_5 , його сестру - ОСОБА_6 , дружину батька - ОСОБА_2 та її дочку - ОСОБА_3 , була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

У 1991 році позивач, одружився і тимчасово оселився у батьків дружини, проте був зареєстрований у зазначеній вище квартирі та сплачував комунальні платежі. У подальшому, після смерті його батька ІНФОРМАЦІЯ_1 року, між сторонами почали виникати непорозуміння з приводу користування квартирою, відповідачі заперечували проти його вселення.

Враховуючи викладене, позивач просив змінити умови договору найму житлового приміщення у зазначеній квартирі, виділивши йому в користування житлову кімнату площею 10,1 кв. м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виділення сторонам окремих приміщень неможливе без порушення санітарних норм на житлове приміщення, таке виділення порушує права та законні інтереси інших членів сім`ї та погіршує житлові умови всіх членів сім`ї.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено.

Змінено договір найму квартири АДРЕСА_1 , виділено у користування ОСОБА_1 кімнату житловою площею 10,1 кв. м, а в користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - кімнату житловою площею 17,3 кв. м та балкон площею 0,9 кв. м і кімнату житловою площею 12,5 кв. м та лоджію площею 1,82 кв. м; в загальному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено кухню площею 7,9 кв. м, коридор площею 7,8 кв. м, ванну кімнату площею 2,8 кв. м, туалетну кімнату площею 1,2 кв. м та комору площею 1,3 кв. м. Розподілено судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, помилково посилався на неможливість виділення окремих приміщень без порушення санітарних норм, оскільки підставою для відмови у позові про захист його порушеного права є та обставина, що позивач не проживає у спірній квартирі більше 20 років без поважних причин, отже, втратив свій інтерес до вказаного житла.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не заперечувала проти проживання позивача у квартирі, однак не погодилася з укладенням окремого договору найму. Відповідачі не зверталися до суду з вимогами про визнання позивача таким, що втратив право на користування житлом. Позивач не має іншого постійного місця проживання, а тимчасово проживає у квартирі, яка належить на праві власності матері його дружини.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли пояснення на касаційну скаргу від публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз».

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що у 1985 року на сім`ю з п`яти чоловік, зокрема на ОСОБА_1 , його батька - ОСОБА_5 , його сестру - ОСОБА_6 , дружину батька - ОСОБА_2 та її дочку - ОСОБА_3 , була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

У подальшому ОСОБА_6 одружилася та виїхала на інше місце проживання, а у ОСОБА_3 народився син ОСОБА_4 , який також був зареєстрований у спірній квартирі.

У 1991 році ОСОБА_1 одружився та оселився у батьків дружини, проте був зареєстрований у зазначеній вище квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не проживає у спірній квартирі понад 20 років без поважних причин, отже, втратив свій інтерес до вказаного житла, а тому слід відмовити у позові про захист його порушеного права.

Зазначений висновок є помилковим та свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.

Так, згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 61 ЖК Української РСР користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму житлового жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з пунктом 15 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, користування всіма приміщеннями квартир у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється на підставі договорів найму або оренди.

Відповідно до статті 103 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за з згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 104 ЖК Української РСР передбачено, що член сім`ї наймача праві вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає статті 63 цього Кодексу.

Право члена сім`ї наймача на зміну договору найму пов`язане із закріпленим в статті 64 ЖК Української РСР принципу рівності прав і обов`язків всіх членів сім`ї. Житлове законодавство не визначає обставин, за яких виникає необхідність зміни договору найму житлового приміщення за вимогою члена сім`ї наймача. Найчастіше вони виникають при припиненні шлюбних відносин, виділенні повнолітніх дітей в окрему сім`ю тощо.

Зміна договору найму використовується для уникнення конфліктів в сім`ї у зв`язку із спільним використанням жилих приміщень, умовами його оплати в утримання.

Умови, при яких допускається зміна договору найму жилого приміщення є: - згода наймача, членів його сім`ї і наймодавця, - відповідність розміру жилої площі, щодо якої укладається окремий договір найму, нормативам, - відповідність умов жилого приміщення вимогам статті 63 ЖК Української РСР.

Частина 2 статті 104 ЖК Української РСР передбачено, що у разі відмови членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Згідно із статтею 63 ЖК Української РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Відповідно до частини першої статті 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Статтею 47 ЖК Української РСР встановлена норма жилої площі 13,65 квадратного метра на одну особу.

Суд першої інстанції встановив, що згідно з постановою виконкому Дніпропетровської обласної ради народних депутатів та президії обласної ради профспілок від 27 грудня 1984 року № 711, рівень забезпеченості громадян житловою площею у м. Дніпропетровську складає 9 кв. м на кожну особу.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що в силу статті 104 ЖК Української РСР суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак, поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані: ОСОБА_2 ., ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а укладання окремого договору найму жилого приміщення у судовому порядку за відсутності згоди членів сім`ї наймача недопустима, оскільки кімнати не відповідають вимогам статті 63 ЖК Української РСР.

Крім того, позивач не просить суд про зобов`язання будь-кого укласти із ним окремий договір найму житлового приміщення і відкрити окремий особовий рахунок, а просить змінити договір найму, з чого не вбачається можливим задовольнити позовні вимоги у обраний позивачем спосіб.

Відповідно до пункту 52 постанови Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради Професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі старшими за 9 років, крім подружжя, а також особами, які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим вони не можуть проживати в одній кімнаті з членами своєї сім`ї.

Порядок користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду (частина 4 статті 816 ЦК України).

З викопіювання плану за поверхами видно, що спірна квартира складається з 3-х окремих житлових кімнат площею: 17,3 кв. м, 12.6 кв. м та 10,1 кв. м, кухні - 7,9 кв. м, ванної кімнати - 2,8 кв. м, вбиральні - 1,2 кв. м, коридорів: 7,6 та 1,3 кв. м, загальна площа квартири становить 66,6 кв. м, житлова площа квартири складає 39,9 кв. м.

Суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виділення позивачу у користування житлової кімнати площею 10,1 кв. м, а відповідачам залишення в користування кімнати житловою площею 17,3 кв. м, 12,5 кв. м, суперечитиме чинному законодавству, оскільки відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є особами різної статі, а тому не можуть бути заселені до однієї кімнати, перш за все з огляду на те, що жодна з цих кімнат не забезпечить мінімальної житлової площі для двох осіб.

Таким чином, з урахуванням розміру жилої площі, що припадає на кожного члена сім`ї є неможливим виділення окремих приміщень без порушення санітарних норм на житлове приміщення, такий виділ порушує права та законні інтереси інших членів сім`ї та погіршує житлові умови всіх членів сім`ї.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції не взяв до уваги, що позов заявлено на підставі статей 63, 104 ЖК Української РСР та вимог про визнання позивача таким, що витратив право на користування жилим приміщенням на підставі статті 107 ЖК Української РСР заявлено не було.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року скасувати.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв Є. В. Петров С. П. Штелик