Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 640/6488/13-ц

провадження № 61-18347св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від О6 березня 2017 року та додаткове рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 березня 2017 року у складі колегії суддів: Гуцал Л. В., Котелевець А. В., Піддубного Р. М. та касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 , на рішення Київського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року у складі судді Зуб Г. А. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року у складі колегії суддів: Гуцал Л. В., Котелевець А. В., Піддубного Р. М.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

У червні 2016 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зменшення позовних вимог та просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість в загальному розмірі 252 387,68 євро (що станом на 25 травня 2016 року дорівнювало 7 0843 45,52 грн), в національній валюті України по курсу, встановленому Національним банком України на день ухвалення рішення, повернути позивачу переплачений судовий збір в сумі 6 890,00 грн, та стягнути судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що 01 червня 2010 року ОСОБА_2 власноручно була складена розписка, яка підтверджує отримання від нього в борг грошових коштів в сумі 16 000,00 євро строком на три місяці - до 01 вересня 2010 року. Крім того, 04 червня 2010 року між сторонами було укладено договір позики № EBGX/2010, відповідно до умов якого він надав відповідачу позику в розмірі 120 000,00 євро строком на три місяці, про що ОСОБА_2 також власноручно складена розписка, що підтверджує факт отримання зазначених коштів. 12 березня 2012 року ОСОБА_2 власноручно склав розписку, в якій визнав факт існування заборгованості перед ним в сумі 717 000,00 євро. Кошти, отримані в борг у строки, визначені в боргових документах, відповідач на неодноразові звернення не повертає.

У зв`язку з наведеними обставинами відповідно до статті 1048 ЦК України він має право стягнути з відповідача проценти на суму позики у розмірі облікової ставки Національного Банку України, а саме, на суму боргу 16 000,00 євро згідно розписки від 01 червня 2010 року у сумі 11 027,54 євро, нараховані за період з 02 вересня 2010 року по 25 травня 2016 року, та на суму боргу 120 000,00 євро згідно договору позики від 04 червня 2010 року, у розмірі 82 171,54 євро, нараховані за період з 23 вересня 2010 року по 25 травня 2016 року. Загальна сума процентів становить 93 199,08 євро.

Крім того, з відповідача на підставі статті 625 ЦК України підлягають стягненню три проценти річних за несвоєчасне виконання зобов`язання у загальному розмірі 23 188,60 євро.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 252 387,68 євро, що станом на 03 листопада 2016 року за курсом НБУ становить 7 157 046,03 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3 441,00 грн.

Зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова повернути ОСОБА_1 надмірно сплачені кошти - судовий збір - з державного бюджету у розмірі 6 890,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в порушення статей 526-530 ЦК України вимоги договорів позики відповідачем належним чином не виконані, що підтверджується наданими позивачем доказами, тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість за цими договорами в розмірі 252 387,68 євро, що станом на 03 листопада 2016 року за курсом НБУ становить 7 157 046,03 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від О6 березня 2017 року рішення Київського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року змінено. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 844 481,34 грн.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року в частині зобов`язання Управління Державної казначейсьої служби України у Київському районі міста Харкова повернути ОСОБА_1 надмірно сплачений судовий збір скасовано.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за борговою розпискою від 01 червня 2010 року є обґрунтованими. Проте, на підставі наданого позивачем договору займу № EBGX/2010 від 04 червня 2010 року не можна дійти висновку, що за цим договором виникли правовідносини саме між ОСОБА_1 та фізичною особою ОСОБА_2 , а відтак висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за цим договором не ґрунтується на законі. Також не можна погодитись з рішенням суду в частині зобов`язання Управління Державної казначейської служби України у Київському районі міста Харкова повернути ОСОБА_1 надмірно сплачений судовий збір, оскільки ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 06 квітня 2016 року у прийнятті заяви позивача про збільшення позовних вимог було відмовлено, а тому відповідно до приписів статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору підлягає йому поверненню.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 березня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 412, 92 грн судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 330,88 судових витрат.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення та додаткове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені. Суд не оцінив поведінку відповідача в момент укладення оспорюваного договору позики, оскільки відповідач тільки зазначив, що є членом правління фірми EuroBalt Group Ltd, однак жодним чином не вказав, що діє від імені іншої особи на підставі довіреності, а також не оцінив поведінку відповідача після його укладення, зокрема, що відповідач від власного імені згідно розписки від 22 червня 2010 року підтвердив отримання коштів від позивача. Також в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач передав отримані за договором позики кошти фірмі EuroBalt Group Ltd. Крім того, суд не звернув уваги, що довіреність від 16 лютого 2010 року, видана нібито іноземною юридичною особою, не є нотаріально посвідченою, апостиль на ній відсутній, що дозволяє зробити висновок, що цей документ не має юридичної сили на території України згідно положень статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право». Таким чином, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки ґрунтується на припущеннях, додаткове рішення апеляційного суду також підлягає скасуванню.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що позивач, зменшивши позовні вимоги, фактично одночасно змінив предмет та підставу первісного позову після початку розгляду справи по суті, що суперечить частині другій статті 31 ЦПК України 2004 року. Такими діями позивач спростував, що 12 березня 2012 року передав йому 717 000,00 євро, чим фактично вказав що його права не порушено, предмету спору не існує, та відмовився від первісного позову. Крім того, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з пропуском строку позовної давності, оскільки позовні вимоги змінив у 2016 році, а розписка, яка є предметом спору, написана ним 01 червня 2010 року.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначав, що доводи касаційної скарги є безпідставними та не підтверджені ніякими доказами. Висновок апеляційного про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики від 04 червня 2010 року є законним та обґрунтованим, оскільки він укладав цей договір, діючи в інтересах іноземної юридичної фірми EuroBalt Group Ltd.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи касаційних скарг та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановив, що 01 червня 2010 року ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 16 000,00 євро в борг, які зобов`язався повернути у строк до 01 вересня 2010 року, що підтверджується розпискою, оригінал якої долучений до матеріалів справи (т. 1 а. с. 234).

Факт складання та отримання коштів за цією розпискою особисто відповідачем останнім визнається.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц.

Встановивши, що відповідач кошти, отримані за розпискою від 01 червня 2010 року, не повертає, розмір заборгованості не оспорює, суди дійшли правильного висновку, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Також обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 04 червня 2010 року № EBGX/2010 з огляду на наступне.

Відповідно до договору позики 04 червня 2010 року № EBGX/2010 ОСОБА_1 є позикодавцем, а від імені позичальника діє член правління фірми EuroBalt Group Ltd - ОСОБА_2 . Мета позики - поповнення обігових коштів та здійснення оплати послуг по зберіганню товарів. У договорі зазначені банківські реквізити позичальника - фірми EuroBalt Group Ltd. Підпис особи, що діє від імені позичальника скріплена печаткою фірми EuroBalt Group Ltd (т. 1 а. с. 232).

На підтвердження своїх доводів відповідачем надано оригінал довіреності від 16 лютого 2010 року, яка була видана фірмою EuroBalt Group Ltd на ім`я ОСОБА_2 , та якою останній був уповноважений діяти від імені фірми зокрема, укладати угоди та підписувати від імені компанії договори, пов`язані з діяльністю компанії, отримувати валютні цінності для компанії відповідно до умов договору, в будь-який час чи в зазначений у договорі, та для мети, вказаній у договорі (т. 2 а. с. 59-66)

Питання про притягнення фірми EuroBalt Group Ltd до участі в справі позивач не порушував.

Інших належних доказів на спростування поданих відповідачем до апеляційного суду доказів, які б свідчили про зобов`язання саме відповідача повернути кошти, позивач не надав.

Суд апеляційної інстанції, надавши оцінку поданим відповідачем доказам, дійшов обґрунтованого висновку, що за цим договором виникли правовідносини між ОСОБА_1 та юридичною особою - фірмою EuroBalt Group Ltd, в інтересах якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_2

Разом з цим не можна погодитися з висновком апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення суми боргу з урахуванням процентів за користування коштами відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України з огляду на наступне.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону передбачено, що НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Апеляційний суд наведених норм матеріального права не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про стягнення суми боргу з урахуванням процентів за користування коштами відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України у сумі 11 027,54 євро.

Офіційний курс євро відносно гривні станом на 26 червня 2019 року складає 29,83 грн.

Таким чином загальний розмір боргу за розпискою від 01 червня 2010 року (16 000,00+2 752,44+11 027,00)?29,83=888 336,80 грн) підлягає зменшенню на суму 11 027,54 євро?29,83=328 951,51 та становить 888 336,80-328 951,51= 559 385,28 грн.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , що відповідач, укладаючи договір позики від 04 червня 2010 року, діяв у власних інтересах, а не в інтересах фірми EuroBalt Group Ltd, про недостовірність довіреності від 16 лютого 2010 року, не ґрунтуються на встановлених апеляційним судом обставинах справи та матеріалах справи.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені апеляційним судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення апеляційного суду у частині задоволення позовних вимог про стягнення суми боргу з урахуванням процентів за користування коштами відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а тому підлягає зміні шляхом стягнення суми заборгованості з виключенням сум процентів за користування коштами.

В іншій частині апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) - 559 385 (п`ятсот п`ятдесят дев`ять тисяч триста вісімдесят п`ять) гривень 28 копійок.

В решті рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько Є. В. Петров С. П. Штелик