Справа № 344/6583/13-ц
Провадження № 22-ц/4808/783/19
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І.А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П, Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 березня 2019 року, в складі судді Пастернак І.А., у справі за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,

в с т а н о в и в :

У квітні 2013 року Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що надає відповідачу послуги теплопостачання та гарячого водопостачання за місцем його проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Оскільки відповідач не виконує зобов`язання по оплаті за надані послуги, позивач просив стягнути з останнього заборгованість за надані послуги теплопостачання та гарячого водопостачання, яка станом на 01.04.2013 року становить 3151,23 грн.

Збільшуючи позовні вимоги, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги, яка станом 01.03.2018 року становить 17514 грн.

Повторним заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 березня 2019 року позов ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги теплопостачання в розмірі 17 514 грн. 82 коп. та 229,40 грн. витрат по оплаті судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вказане рішення та стягнути з Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» судові витрати по справі згідно поданих квитанцій.

Апелянт зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, і таким що порушує його права як учасника справи.

Про судове засідання 11.03.2019 року по даній справі він не був обізнаний, так як не отримував повідомлення про розгляд справи в цей день.

Крім того, істотною умовою для скасування заочного рішення є те, що докази на які посилається відповідач мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Ухвалою суду за його клопотанням було призначено інженерно-технічну експертизу, яка не була проведена по причині смерті експерта, однак, на думку апелянта, це не повинно бути причиною завершення слухання справи без проведення експертизи, оскільки висновок експерта міг би бути належним доказом, який має істотне значення для правильного вирішення справи. Апелянт вважає, що висновок експерта був би належним доказом того, що система теплопостачання знаходиться в несправному стані, а тому не може забезпечити надання теплової енергії в обсязі, відповідно до виставлених рахунків про оплату.

На подану апеляційну скаргу представник ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» подав відзив, у якому посилається на необгрунтованість апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 11 березня 2019 року без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» - Чупірчук Б.В. заперечив доводи апеляційної скарги, посилаючись на їх необгрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок неналежного виконання споживачем ОСОБА_1 зобов`язання по оплаті за надані послуги станом на 01.03.2018 року виникла заборгованість у сумі 17514,82 грн., яка підлягає стягненню у судовому порядку.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований і проживає в кв. АДРЕСА_1 (загальною площею 42,60 кв.м.) та є споживачем послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання, які надаються ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Встановлено, що договір між сторонами про надання послуг теплопостачання та гарячого водопостачання не укладено.

29 квітня 2013 року ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося в суд з позовом про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання станом на 01.04.2013 року у сумі 3151,23 грн.

24 червня 2014 року по даній справі Івано-Франківським міським судом було ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за надані послуги станом на 01.01.2014 року у сумі 4229,89 грн.

За заявою відповідача ОСОБА_1 ухвалою суду від 20 жовтня 2014 року постановлене заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду.

За клопотанням ОСОБА_1 ухвалою суду від 02 грудня 2015 року по справі призначено інженерно-технічну експертизу на вирішення якої поставлено запитання щодо технічного стану теплопостачання, яка забезпечує тепловою енергією квартиру належну ОСОБА_1 , чи може існуючий технічний стан системи теплопостачання забезпечити надання теплової енергії відповідно до рахунків наявних в матеріалах справи, якщо технічний стан системи теплопостачання несправний, то з якого часу виникла така несправність та в якому обсязі споживач отримує послуги теплопостачання за період з 01.04.20110 року по 01.03.2015 року.

26 квітня 2016 року матеріали справи повернуто до суду без виконання ухвали про призначення експертизи, у зв`язку із смертю експерта ОСОБА_3 , якій було доручено проведення експертизи, а ухвалою суду від 29 квітня 2016 року провадження у даній справі відновлено. Розгляд справи неодноразово за клопотаннями відповідача від 30.06.2016 року, 23.10.2017 року, 31.08.2018 року відкладався.

11 березня 2019 року судом ухвалено повторне заочне рішення.

Відповідно до розрахунку боргу за теплоенергію, проведеного ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 03.02.2014 р., 10.03.2015 р.,15.03.2018 р.) вбачається, що відповідач ОСОБА_1 не в повному обсязі здійснював оплату за надані послуги, в зв`язку з чим, заборгованість станом на 01.03.2018 року становить 17514,82 грн (а.с. 5, 37, 101, 184 т.1).

Відповідно до преамбули, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

За визначенням, наданим у статті 1 цього Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3).

Відповідно до статей 67, 162 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію тощо) визначається за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року із змінами та доповненнями та пункту 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за N 630 споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктами 18, 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є надання послуг та їх отримання відповідачем.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечує факт надання ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» послуг теплопостачання, однак посилається на неналежну якість таких послуг, про що свідчать його заяви адресовані ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго».

За результатами розгляду звернень ОСОБА_1 із листа ДМП «Івано-Франківськтепломуненерго» від 26.12.2011 року вбачається, що комісією підприємства у присутності ОСОБА_1 було обстежено систему теплопостачання у помешканні останнього та встановлено, що температура повітря в квартирі відповідає санітарним нормам, теплоносій до житлового будинку подається згідно температурного графіку, витоків не виявлено. Додатково також повідомлено, що плата за недогрів ванної кімнати буде скоригована у грудні 2011 року та рекомендовано у разі невідповідності температури в житловому приміщенні протягом опалювального сезону звернутися письмово в ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» із відповідною заявою.

Встановлено також що за зверненням ОСОБА_1 , листом заступника головного інженера та провідного юрисконсульта ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» від 27.02.2011 року та від 05.05.2014 року №96-2/14 відповідачу роз`яснено порядок відключення квартири від централізованого теплопостачання. (а.с.93, 129 т.1).

Будь-яких інших доказів на спростування обгрунтованості вимог позивача про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання відповідачем суду не представлено.

З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача у повному обсязі та стягнення заборгованості за надані послуги станом на 01.03.2018 року у сумі 17514,82 грн.

Посилання апелянта на те, що у суду не було підстав для завершення розгляду справи без проведення інженерно-технічної експертизи не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Із матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із смертю судового експерта якому було доручено проведення експертизи провадження у даній справі 29 квітня 2016 року судом першої інстанції відновлено, після чого справа призначалась до розгляду неодноразово.

Разом з тим, після відновлення провадження по даній справі, відповідач будь-яких заяв чи клопотань щодо проведення інженерно-технічної експертизи чи доручення її проведення іншому експерту не подавав.

Крім того, таких вимог апелянт не заявляв також ні в апеляційній скарзі ні в засіданні апеляційного суду.

А тому посилання апелянта на те, що висновок експерта був би належним доказом того, що система теплопостачання знаходиться в несправному стані, та не може забезпечити надання теплової енергії в обсязі, відповідно до виставлених рахунків про оплату є необгрунтованим.

Не заслуговують на увагу також посилання апелянта на те, що суд необгрунтовано розглянув справу у його відсутності.

Із матеріалів справи вбачається, що справа перебувала на розгляді у суді першої інстанції з 29 квітня 2013 року. По даній справі судом було ухвалено 24 червня 2014 року заочне рішення, яке за заявою ОСОБА_1 ухвалою суду від 20 жовтня 2014 року було скасовано.

Після відновлення провадження в справі у зв`язку з непроведенням експертизи справа призначалася до розгляду неодноразово про що відповідач повідомлявся в установленому законом порядку, однак від відповідача 30.06.2016 року поступила заява про відкладення розгляду справи по причині зайнятості його представника у іншій справі, 03.10.2017 року ОСОБА_1 подав клопотання про перенесення розгляду справи у узв`язку з його відрядженням, 31.08.2018 року відповідач аналогічно подав заяву про відкладення розгляду справи 12.11.2018 року у зв`язку з відрядженням, однак будь-яких документальних підтверджень щодо неможливості прибуття у судові засідання ні відповідачем ОСОБА_1 а ні його представником суду не представлено.

Встановлено також, що про судове засідання призначене на 11 березня 2019 року ОСОБА_1 повідомлявся у встановленому законом порядку за місцем його проживання, однак поштове відправлення не вручено у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

З огляду на те, що відповідач неодноразово не з`являвся в судові засідання, подавав клопотання про відкладення розгляду справи без долучення доказів поважності причин неявки у судові засідання, не повідомляв суд щодо його тимчасової відсутності за місцем проживання та не цікавився ходом розгляду справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача на підставі поданих сторонами доказів.

Апелянт не надав доказів на спростування висновків суду першої щодо обгрунтованості вимог позивача про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підстав для скасування рішення суду не встановлено.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 11 березня 2019 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, у випадках передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 липня 2019 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин