Номер провадження: 22-ц/813/882/19
Номер справи місцевого суду: 495/7967/14-ц
Головуючий у першій інстанції Чебан Н.В.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ПАТ «Укрсоцбанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

третя особа: Тарасенков Є.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.11.2015 року, ухваленого суддею Чабан Н.В.,

встановив:

28.10.2014 року представник ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 21.12.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 278300 доларів США. Того ж дня, в якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором кредиту, між позивачем та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір. У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору, у ОСОБА_3 по виникла заборгованість у розмірі 3872168,95 грн. На підставі вищевикладеного позивач просив суд: в рахунок часткового погашення заборгованості за договором кредиту від 21.12.2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 21.12.2007 року, шляхом визнання права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» ціну на предмет іпотеки встановити на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом; визнати за ПАТ «Укрсоцбанк» право власності на предмети іпотеки; виселити без надання іншого житлового приміщення усіх фізичних та юридичних осіб, що зареєстровані та/або проживають, чи здійснюють господарську діяльність у зазначеному майні.

22.01.2015 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області винесено заочне рішення по вищевказаній справі, яким позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволені.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 27.05.2015 року заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.01.2015 року скасовано, справу призначено до судового розгляду в загальному порядку.

Рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.11.2015 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Звернуто за іпотечним договором, укладеним між акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 посвідченим 21.12.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Поведьонковою І.І., стягнення на предмет іпотеки житловий будинок, загальною площею 139,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 « АДРЕСА_1 », що належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, та земельну ділянку, загальною площею 0,074 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 « АДРЕСА_1 , цільове призначення ділянки: для ведення будівництва, та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку (серія НОМЕР_1 ), виданого на підставі договору дарування земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 , шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів за ціною, визначеною на час продажу, та зарахування коштів від реалізації для покриття заборгованості станом на 09.09.2014 року за укладеним між акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 договором кредиту №2007/670-2.06/217 від 21.12.2007 року. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» відмовити.

Апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та розглянув вимогу, яка не заявлялась позивачем. Також ОСОБА_2 зазначає, що для вирішення спору у даній справі суттєвим є встановлення дійсної вартості предмета іпотеки на час розгляду даної справи та співвідношення такої вартості із сумою заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк», отже для з`ясування таки обставин відповідачем заявлено клопотання про призначення по справі будівельно - технічної експертизи для визначення дійсної вартості предмета іпотеки, однак судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання. Також представник апелянта зазначає, що вирішення питання щодо визнання права власності на предмет іпотеки за іпотеко держателем без визначення вартості будинку та земельної ділянки, що є предметом іпотеки, є неприпустимим. Також загальна вартість предмету іпотеки, була визначена домовленістю сторін під час укладання іпотечного договору та значно перевищує суму боргу. Крім того представник ОСОБА_1 зазначає, що апелянт на момент укладання договору іпотеки спірного будинку та спірної земельної ділянки 21.12.2007 року уже мав у своїй власності будинок та земельну ділянку, тобто спірний будинок не був придбаний ОСОБА_1 за кредитні кошти позивача, а тому виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення суперечить діючому законодавству. При зверненні до суду позивач не зазначив житло, яке має бути надано ОСОБА_1 за наслідком його виселення з будинку, тому примусове виселення його з будинку у судовому порядку є неможливим, оскільки цим виселенням буде порушено встановлений законом порядок такого виселення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду в повній мірі не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки боржник своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, станом на 09.09.2014 року заборгованість становила 3872168,95 грн., позивач довів обставини, на які посилався як на підставу вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, то слід звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів.

Про те повністю з таким висновком районного суду погодитись не можна з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що 21.12.2007 року між акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», назву якого змінено на ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту № 2007/670-2.06/217, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 278300 доларів США зі сплатою 13,50 % річних та наступним порядком погашення заборгованості:починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісячно 21 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом у розмірі: з січня 2008 року по листопад 2022 року по 3650,10 доларів США 10 центів; у грудні 2022 року 3648,85 доларів США 85 центів з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 20.12.2022 року включно.

У відповідності до п.1.2. кредит надавався на споживчі потреби.

Позичальник згідно п.3.3.7,3.3.8,3.3.9 Договору зобов`язався використовувати кредит лише на цілі, визначені п.1.2. договору; сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.п.2.4,2.5 цього договору;своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному.1.1 цього договору(а.с.6-8).

Також, як вбачається з матеріалів справи, того ж дня, між акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», назву якого змінено на ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , який є майновим поручителем ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець передає іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання наступне нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 139,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 », що належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, та земельна ділянка, загальною площею 0,074 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 « АДРЕСА_1 , цільове призначення ділянки: для ведення будівництва, та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку (серія НОМЕР_1 ), виданого на підставі договору дарування земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 (а.с.9-10).

Банк свої зобов`язання за договором виконав, що підтверджується заявою на видачу готівки №2 (а.с.13).

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором № 2007/670-2.06/217, утворилась заборгованість яка станом на 09.09.2014 року становила 3872168,95 грн.(а.с.11-12).

Право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, належить виключно позивачу.

Скориставшись своїм правом, позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Однак, звертаючи стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів, суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивач таких вимог не заявляв.

Тоді як, відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Отже, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно за позивачем, суд першої інстанції порушив основний принцип цивільного судочинства диспозитивність і це, відповідно до п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Постановляючи власне судове рішення апеляційних суд виходить з такого.

Як вже було вказано, позивач заявив позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Апеляційний суд вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ необхідно встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30.03.2015 року у справі№6-1851цс15.

Згідно умов п.2.4.3 договору іпотеки від 21.12.2007 року укладеного між ОСОБА_4 та відповідачем, іпотеко держатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником свого зобов`язання, задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, ст.37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30.03.2016 року у справі № 1851цс15.

Підстав для відступу від зазначеного правового висновку не вбачала і Перша судова палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду, зазначивши у постанові від 18.04.2018 року у справі №318/2289/15-ц, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

З врахуванням наведеного апеляційний суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

Крім того колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги щодо виселення відповідача не можуть бути розглянуті з огляду на те, що додатковим рішенням районного суду у задоволенні позовних вимог про виселення було відмовлено, це рішення ніким не було оскаржено, а тому не може бути переглянуто в апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.11.2015 року скасувати та постановити нове судове рішення.

У задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05.07.2019 року

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева