Провадження № 2/200/536/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2019 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Яковенко А.С.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Наталя Анатоліївна про захист визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

23 серпня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із зазначеним позовом.

В обґрунтування позову, з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог зазначила, що вона працювала головним бухгалтером ТОВ «Профнастил», директором якого є відповідач. Відповідач 22.02.2016 року звинуватив її у викраденні грошових коштів, та вимагав повернути борг в розмірі 300000 грн., якими вона начебто незаконно заволоділа. Тиском та погрозами відповідач змусив її 23.02.2016 року підписати договір позики грошових коштів в офісі нотаріуса Златової Н.А. При цьому підготовлений договір їй на підпис віддала помічник нотаріуса, позивачу невідомо навіть, чи був нотаріус в цей час на робочому місці. Наступного дня, 24.02.2016 року, коли вона приїхала на роботу, до офісу її не пустили, та повідомили, що з учорашнього дня вона там не працює. Наказ про звільнення та трудову книжку їй не віддали. Вказує, що укладений договір не відповідає її волевиявленню, не спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків, тому має бути визнаний недійсним.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд:

- визнати недійсним договір позики грошових коштів від 23.02.2016 року № НАТ 404830, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А.

Справа знаходилась в провадженні судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О.

Згідно повторному автоматичному розподілу справ між суддями від 06.02.2017 року зазначену цивільну справу передано до розгляду судді Женеску Е.В.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Женеску Е.В. від 07 лютого 2017 року відкрито провадження у цивільній справі, призначено до розгляду по суті в судовому засіданні.

В судове засідання, призначене на 10.08.2017 року, на 07.12.2017 року, 14.05.2018 року, 11.09.2018 року, 22.01.2019 року, 08.04.2019 року, відповідач не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Ухвалою суду від 08 квітня 2019 року визначено здійснювати подальший розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач обізнаний про розгляд судом справи, його представник ознайомився з матеріалами справи 22.03.2019 року, проте відзиву на позовну заяву, а також заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не подав.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 23 лютого 2016 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1969.

Згідно п.1 вказаного договору, діючи без будь-якого на них тиску та примусу, позикодавець надав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 300000 грн. строком до 23 липня 2016 року включно з можливим достроковим погашенням боргу.

Згідно п.3 вказаного договору, грошова сума передана позичальнику до підписання цього договору.

Згідно копії трудової книжки та довідки про доходи, вбачається, що станом на дату укладення оскаржуваного договору позики, ОСОБА_1 працювала на посаді головного бухгалтера у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Профнастил», відповідач ОСОБА_2 займав посаду директора вказаного товариства.

В судовому засіданні, яке відбулося 07.12.2017 року, була опитана свідок ОСОБА_4 , яка пояснила, що працювала на підприємстві ТОВ «Профнастил» разом з позивачкою, в лютому 2016 року директор пред`являв до позивачки претензії, що вона невірно веде документацію та не справляється з роботою. Директор привіз позивачку та свідка до іншого офісу, де дівчина представилась помічником нотаріуса та винесла бланк договору. Свідок побачила назву договору. Позивачка була в істеричному стані, пояснювала, що вона коштів не брала та не буде підписувати, директор постійно кричав на неї.

Позивач просить визнати договір позики від 23.02.2016 року недійсним, посилаючись на те, що її волевиявлення щодо укладення цього договору відсутнє, вона не отримувала за ним грошей, а також, що відповідач здійснив на позивача моральний тиск.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Отже, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливе укладення договору позики. Своє волевиявлення на укладання договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Частиною першою ст.205 ЦК України передбачено, що правочини можуть вчинятися в усній або письмовій формі.

Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При вирішенні спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення, суд враховує, що має значення наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору.

Разом з тим, за наслідками дослідження матеріалів справи суд приходить до висновку, що доказів на підтвердження свого доводу про відсутність волевиявлення на укладання договору позики позивач не надав.

Будь-яких доказів щодо існування фізичного та психологічного тиску на позивача при укладенні вказаного договору матеріали справи не містять.

Суд не може прийняти у якості таких доказів покази свідка, оскільки цей доказ не є допустимим та достатнім у розумінні ч.2 ст. 78, ст. 80 ЦПК України.

Будь-яких інших доказів, зокрема звернення позивача з відповідною заявою до правоохоронних органів, рішення компетентного органу з цього приводу, позивачем не надано та не заявлено клопотання до суду про витребування таких доказів.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із принципів цивільного судочинства є принцип змагальності (ст. 12, 81 ЦПК України) суть якого зводиться до того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а сторони, маючи рівні права та можливості щодо подання доказів, їх дослідженні та доведеності перед судом їх переконливості, зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.43 ЦПК України учасники справи мають право: 1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; 2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; 3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; 4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; 5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; 6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

З огляду на викладене, суд не може взяти до уваги доводи позивача про вчинення відповідачем психологічного тиску та погроз відносно позивача, оскільки відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, зважаючи на те, що жодного достовірного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог позивачем не надано, посилання позивача на те, що було відсутнє його вільне волевиявлення на укладення договору позики, є безпідставним, а тому заявлена позивачем вимога про визнання недійсним зазначеного договору не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Наталя Анатоліївна про захист визнання договору позики недійсним - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску