Провадження № 22-ц/801/1034/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 рокуСправа № 127/29558/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2019 року, ухвалене суддею Антонюком В.В. в м. Вінниці, дата складення повного тексту судового рішення невідома, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до управління Державної казначейської служби України у м.Вінниці Вінницької області, Державного казначейства України, третя особа управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про стягнення майнової шкоди,

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України 52 281,97 грн майнової шкоди у вигляді недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання завданого законом, що визнаний неконституційним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з вересня 2016 року він перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Вінниці як одержувач довічного грошового утримання судді у відставці, яке на день звернення до суду з даним позовом становило 28 512 гривень.

Зазначає, що починаючи з вересня 2016 року по березень 2018 року з його довічного грошового утримання судді у відставці пенсійним фондом щомісячно утримувались податки з доходів фізичних осіб та військовий збір на підставі абз.1 доповненого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року. Вказаний підпункт передбачає включення до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податку суми пенсій або щомісячно грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць - у частині такого перевищення.

27 лютого 2018 року рішенням Конституційного Суду України абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України визнано таким, що не відповідає Конституції України та зазначено, зокрема, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану.

На підставі вищевказаних положень податкового кодексу України управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, Головне управління Пенсійного фонду у Вінницькій області, як податковий агент, щомісячно в період з вересня 2016 року по березень 2018 року утримували з його щомісячного довічного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб та військовий збір.

Внаслідок прийняття Верховною Радою України у зазначеній частині неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання йому заподіяно матеріальну шкоду у виді утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору в розмірі 52281,97 грн.

Вказане стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2019 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України 52 281 гривню 97 копійок майнової шкоди у виді недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Не погодившись із вказаним рішенням, управління Державної Казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Скарга мотивована тим, що не можна вважати збитками грошові кошти, що не отримані громадянином у зв`язку з їх утриманням у вигляді обов`язкових податків та зборів відповідно до положень чинного законодавства; коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність норма статті 1175 ЦК України застосуванню не підлягає; механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнанні неконституційними будь-яким законом не врегульований; судом не взято до уваги, що управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області не перебувало в жодних правових стосунках із позивачем та своїми діями не порушувало його прав та інтересів; в даному випадку не має ні правових підстав, ні технічних можливостей щодо безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди шляхом списання коштів з рахунку Державної казначейської служби України.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшло.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 працював суддею апеляційного суду Вінницької області та постановою Верховної Ради України № 1512-VІІІ від 08 вересня 2016 року «Про звільнення суддів» був звільнений з посади судді апеляційного суду Вінницької області у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.5).

Наказом в.о. голови апеляційного суду Вінницької області від 14 вересня 2016 року № 73/2-07к позивач 14 вересня 2016 року був виведений зі штату суддів апеляційного суду Вінницької області у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.6).

ОСОБА_1 знаходиться на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Вінниці і отримує щомісячне довічне утримання як суддя у відставці (а.с.7).

Згідно з довідкою управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці №210 від 21 вересня 2018 року за період з вересня 2016 року по лютий 2018 року включно з ОСОБА_1 управлінням щомісячно утримувався податок з доходів фізичних осіб та військовий збір на загальну суму 52 281 грн 97 коп. (а.с.8).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

На момент звільнення ОСОБА_1 з посади 14 вересня 2016 року був чинним Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII (у відповідній редакції), який визначав професійну діяльність суддів як публічну службу.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області майнової шкоди у сумі 52281,97 грн, завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №757/70264/17-ц та у постанові від 05 червня 2019 року у справі №686/23445/17, яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

У ч. 4 ст. 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, а провадження у справі закриттю, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 377, 382, 384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби у м. Вінниці Вінницької області задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2019 року скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, Державного казначейства України, третя особа управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про стягнення майнової шкоди - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко