Дата документу 15.10.2019 Справа № 336/2621/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 336/2621/18 Головуючий у 1 інстанції Зарютін П.В.
Провадження №22ц/807/2884/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання припинити перешкоджати у спілкуванні з дитиною, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання припинити перешкоджати у спілкуванні з дитиною.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що перебував з ОСОБА_2 у шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 року. Від шлюбу вони мають двох дітей, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2017 року визначено час спілкування та його участь у вихованні сина, а саме:

Періодичні побачення з дитиною кожні першу та третю суботу, другу та четверту неділю місяця з 10.00 години до 11.00 години за місцем проживання ОСОБА_1 з правом відвідування культурних та розважальних закладів під час побачень: у вказаний час батько має право особисто забирати сина з дитячого навчального закладу;

Час для спільного відпочинку ОСОБА_1 з неповнолітнім ОСОБА_4 , а саме протягом двадцяти календарних днів в період з 01 червня по 30 серпня кожного року за попереднім погодженням з ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що сплачує аліменти та добровільно приймає участь у додаткових витратах на дітей. Проте, ОСОБА_2 не надає йому дозволу забирати дітей із школи та садочку, відводити їх на спортивні секції, перешкоджає в зустрічах з психологом виховного закладу, а коли він приходить за адресою мешкання дітей, у час визначений рішенням суду відповідач не відчиняє двері.

З посиланням на те, що колишньою дружиною постійно порушуються його права, як батька, вона перешкоджає йому в спілкуванні з сином, просив суд зобов`язати ОСОБА_2 припинити перешкоджати в спілкуванні з сином будь-якими методами у час, який зазначено у рішенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2017 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2019 року, та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив всі докази, які були доданні, вибірково оцінив свідчення свідків і відеозаписи на ДВД дисках, зовсім не надав свого роз`яснення з приводу того, чому не відбуваються зустрічі батька з сином у час зазначений у рішенні суду по справі 336/7590/16-ц, а також невірно визначив предмет позову, оскільки предметом позову є порушення прав скаржника відповідачем, шляхом зловживання своїми правами. А саме не відчиняння дверей квартири, відсутність відповідей на дзвінки, не допуск його до дітей у квартиру в час коли вони там знаходяться, переховування від нього дітей, тощо. Отже по даній справі предметом позову є дії, які чинить ОСОБА_2 , зловживає своїми правами і тим самим порушує права ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наданими позивачем письмовими та іншими доказами не підтверджено достеменно тієї обставини, що йому з боку відповідача чиняться перешкоди щодо спілкування із дитиною. Так, при розгляді справи судом першої інстанції не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання судового рішення, зокрема, умисно, систематично та незважаючи на всі заходи попередження та впливу. Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що конфлікти, що відбуваються між сторонами безпосередньо перед зустрічами дитини із батьком відповідно до встановленого судовим рішенням графіку, систематично спричиняють вагомий, негативний вплив на психоемоційний стан дитини, що є неприпустимим. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд звернув увагу, що судом вже усунені перешкоди у спілкуванні дитиною із батьком, спір між батьками вирішено, а заявлені позовні вимоги є за своєю суттю заявою про встановлення певного способу виконання рішення, яка не підлягає розгляду судом в порядку позовного провадження.

З зазначеним висновком колегія суддів погоджується у повному обсязі.

Так, за приписами ч.ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 04 серпня 2006 року Запорізьким міським відділом РАЦС Запорізького обласного управління юстиції (т.с.1 а.с. 44).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 року шлюб між ними розірвано (т.с.1 а.с. 45).

Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2014 року, залишеним ухвалою Апеляційного суду Запорізької області без змін, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 1/5 частки всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти у розмірі 1/5 частки всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на її утримання кошти у розмірі 1/5 частки всіх видів заробітку, до досягнення ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . трирічного віку (т. 1 а.с. 56-52).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, третя особа ОСОБА_2 , про зміну графіку спілкування з дитиною.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов`язані здійснювати свої батьківські обов`язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання.

Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Тобто права та обов`язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов`язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2017 року визначено спосіб участі батька, ОСОБА_1 , у вихованні сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та спілкуванні з ним шляхом встановлення систематичних зустрічей батька із сином за наступним графіком:

- періодичні побачення з дитиною кожні першу та третю суботи, другу та четверту неділі місяця з 10.00 години до 11.00 години за місцем проживання Дейдея ОСОБА_5 з правом відвідування культурних та розважальних закладів під час побачень; у вказаний час батько має право особисто забирати сина з дитячого навчального закладу;

- час для спільного відпочинку ОСОБА_1 з неповнолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме протягом двадцяти календарних днів в період з 01 червня по 30 серпня кожного року за попереднім погодженням з ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 8-10).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди і забезпечити безперешкодне спілкування ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено без розгляду.

Вказане судове рішення від 06 червня 2017 року залишено без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2018 року (т. 1 а.с. 11-13).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2018 року залишено без змін (т. 2 а.с. 20-24).

Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Кіорпе А.О. від 28 січня 2019 року ВП №58198486 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №336/7590/16-ц, виданого 06.02.2018 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, про визначення участі батька ОСОБА_1

у вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та спілкуванні з ним шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з сином за графіком (т.с.1 а.с.229).

Таким чином, з огляду на наявність судового рішення, яким визначено спосіб участі батька, встановлено графік систематичних зустрічей, правомірним є висновок суду першої інстанції що спір щодо усунення перешкод у спілкуванні дитини з батьком між сторонами вирішено.

Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що позивач звернувся до суду з цим позовом з підстав порушення само його прав. При цьому, відсутнє жодне посилання, та підтвердження належними доказами саме порушення інтересів дітей.

Крім того, за змістом позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що фактично підставами пред`явленого позову позивач визначив факт невиконання ухваленого рішення суду про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, що набрало законної сили та підлягає виконанню.

Враховуючи фактичні вищенаведені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, що спрямовані виключно на забезпечення виконання рішення суду, ухваленого у іншій справі.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень є виконавче провадження, яке згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» є сукупністю дій, визначених у цьому Законі, для органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 6 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Таким чином, у разі виникнення у ОСОБА_6 перешкод під час виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2017 року у справі № 336/7590/16-ц, ці процесуальні питання підлягають вирішенню у порядку, визначеному цивільним процесуальним законом, а не шляхом пред`явлення іншого позову.

Застосовані у згаданому іншому судовому провадженні способи захисту порушених прав колегія суддів визнає дієвими та достатніми для їх відновлення.

Щодо посилання на незастосування судом першої інстанції норм ч.ч. 2,6 ст. 13 ЦК України, колегія суддів враховує, що зазначення позивачем певної норми права, положення закону на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким саме законом необхідно керуватися під час вирішення спору. Для суду визначальними під час вирішення спору є підстави позову, які зазначаються виключно позивачем та не можуть бути змінені судом на власний розсуд. З огляду на це обрані позивачем підстави позову, пов`язані зі створенням більш дієвих, на його переконання, умов для виконання іншого судового рішення про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, не можуть слугувати підставою заявленого позову, пред`явленого в цій справі.

Також, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 не надає йому дозволу забирати дітей із школи і садочку, перешкоджає йому у зустрічах з психологом виховного закладу. На підтвердження вказаних обставин позивачем надано відповіді Комунального закладу «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Джерело» Запорізької обласної ради від 04.04.2018 року та від 03.05.2018 року.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що у вказаних відповідях Комунальний заклад, як на підставу неможливості надати право ОСОБА_1 забирати дітей у час, не встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2017 року, посилаються цим рішенням визначено спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , зокрема графіком систематичних зустрічей у вихідні дні. Щодо сприяння і визначення дати і часу прийму у дитячого психолога, також посилаються виключно на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2017 року, та зазначають, що зустріч можлива за умови згоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спокійній, доброзичливій атмосфері та домашньому оточенні (т. 1 а.с. 14, 16).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Таким чином, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів вказані доводи, оскілки вони не підтверджують те, що ОСОБА_2 перешкоджає позивачу бачитись з сином.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що факт того, що відповідач умисно та систематично чинить перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні із сином, матеріалами справи не підвтерджено. Так, в матеріалах справи відсутні акти, складені державним виконавцем під час виконання виконавчого листа №336/7590/16-ц про невиконання ОСОБА_2 рішення про визначення участі батька ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та спілкуванні з ним шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з сином за графіком.

Також, слід звернути увагу, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Проте, позовні вимоги, заявлені ОСОБА_1 , зокрема зобов`язати ОСОБА_2 припинити переховувати дитину у квартирі за зачиненими дверми, чи в будь-якому іншому недоступному або невідомому місці, ставить під сумнів виконання судового рішення у разі задоволення цих вимог, оскільки вони не конкретизовані.

Таким чином, так як посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на необґрунтованість та незаконність оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, а судом повно та всебічно перевірені надані сторонами докази, дана їм належна оцінка у рішенні, які належним чином мотивовані і за своїм змістом та формою відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін.

Крім цього, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

У рішенні СЄПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, однак, не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права за статтею 8 Конвенції. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, обидва цитовані вище Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І ОСОБА_7 , наведене вище, § 102, з подальшими посиланнями на нього).

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України).

Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини.

Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено під час перегляду рішення в апеляційній інстанції, дійсно, між сторонами по справі склалися складні стосунки, що негативно впливає розвиток дітей, оскільки вони є свідками постійних конфліктів із залучення сусідів, органів поліції, тощо, що також знайшло своє відображення в висновку психолога. Вказане, на думку колегії, свідчить про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дітей.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: