Провадження № 22-ц/824/7920/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Мережко М.В., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним позовом, який надалі доповнив і мотивував тим, що 20 травня 2016 року він позичив відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10000 доларів США, про що відповідач в день позики власноруч склав письмову розписку, згідно якої зобов`язався повернути позику у термін до 20 жовтня 2016 року та сплатити проценти у розмірі 120 доларів США на місяць. Вказував, що в обумовлений договором позики строк відповідач кошти не повернув. Вважає, що у зв`язку із неповерненням позики відповідач має повернути борг за договором позики згідно ч.2 ст.625 ЦК України з урахуванням 3 % річних від простроченої суми.

Після уточнення вимог, просив стягнути із відповідача на його користь станом на 23 жовтня 2018 року борг за договором позики у розмірі 407436,80 грн., з яких сама позика - 280804,05 грн., 3 % річних - 16912,94 грн. та проценти - 97719,81 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 14 лютого 2019 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 позику у розмірі 280804,05 грн., 3 % річних у розмірі 16912,94 грн. та проценти за користування коштами у розмірі 97719,81 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, посилаючись на його незаконність і необгрунтованість, порушенням судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд невірно встановив обставини справи внаслідок невірної оцінки доказів. Зокрема рішення суду містить не його ідентифікаційний номер, а тому вважає, що невідомо на яку особу надано це рішення, оскільки суд не звернув уваги на анкетні дані учасників і допустив порушення при прийнятті позовної заяви. Суд не врахував розбіжності між розписками від 21 жовтня 2016 року та від 20 травня 2016 року та

- 2 -

відсутність доказів, що саме він підписував ці розписки, проти чого він запеерчує. Суд не з`ясував його стан здоров`я, хоча він має захворювання психоневрологічного профілю, та не прийняв до уваги, що він є багатодітним батьком, тому він не міг з`явитися до суду, бо перебував на лікарняному з дітьми. Вважає, що для з`ясування його психічного стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити експертизу щодо наявності у нього психічного захворювіання та можливості розуміти ним значення своїх дій в момент написання розписок. Він заявляв клопотання про призначення судово-почеркознавчої екпертизи, проте суд це проігнорував, а тому необхідно призначити вказану експертизу щодо для з`ясування чи виконані підписи у розписках саме ним. Він не мав можливості скористатися допомогою адвоката.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Голуб С.А. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Бровченко І.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 травня 2016 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 позичив відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10000 доларів США строком на 5 місяців до 20 жовтня 2016 року, а відповідач зобов`язався повернути кошти та сплатити проценти у розмірі 120 доларів США на місяць.

Договір позики укладений в письмовій формі шляхом складання і підписання відповідачем ОСОБА_1 розписки, в якій вказані як суми позики, так і строк її повернення та обумовлений розмір процентів за пкористуавння коштами, який підлягає сплаті.

Також, судом встановлено, що в обумовлений договором позики строк відповідач ОСОБА_1 позику не повернув.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у

- 3 -

зв`язку із неповерненням позичених коштів відповідач як позичальник порушив права позивача як позикодавця, передбачені ст.ст.1046, 1049 ЦК України, які підлягають захисту, а тому із відповідача на користь позивача слід стягнути борг за договором позики та 3 % річних за час прострочення.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Спірні правовідносини регулюються ст.ст.1046, 1049 ЦК України, згідно яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму. Позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін.

Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких встановлено у договорі.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних від простроченої суми.

За таких обставин, з огляду на невиконнання грошового зобов`язання у вигляді позики, суд обгрунтовано стягнув із відповідача борг за договором позики та 3 % річних.

Проте, колегія суддів не може погодитися із рішенням суду в частині розміру стягнутих процентів з наступних підстав.

Стягуючи проценти за користування позикою в сумі 977719,81 грн., суд погодився із нарахуванням позивачем суми процентів станом на 23 жовтня 2018 року, хоча строк дії договору позики закінчися 20 жовтня 2016 року.

При цьому суд не врахував, що право кредитора нараховувати проценти за договором позики припинилося зі спливом строку її надання, а нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку надання позики) суперечить закону, зокрема ст.1048 ЦК України.

Відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Зазначене порушення, яке допустив суд першої інстанції, призвело до неправильного вирішення спору в частині стягнення поцентів.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо незаконності рішення в частині стягуваних процентів, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне

- 4 -

застосування норм матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме - ч.1 ст.1048 ЦК України, колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає зміні.

Суд стягує на користь позивача проценти за період дії договору позики із 20 травня по 20 жовтня 2016 року, тобто за п`ять місяців у розмірі 600 доларів США (5 міс. х 120 доларів США), що відповідає 15714,72 грн. (за курсом гривні до долара США, встановленим НБУ станом на час розгляду).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із зміною судового рішення суд змінює розподіл судових витрат і покладає на відповідача судові витрати на правничу допомогу та судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на державу витрати відповідача по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.

В решті колегія суддів залишає судове рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду містить не ідентифікаційний номер відповідача, а іншої особи і тому невідомо на яку особу надано це рішення, не обгрунтовані. Такі доводи не є підставою для скасування рішення, а є підставою для виправлення судом описки у встановленому законом порядку, що і було зроблено судом першої інстанції ухвалою від 15 квітня 2019 року.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував розбіжності між розписками від 21 жовтня 2016 року та від 20 травня 2016 року та відсутність доказів, що саме відповідач підписував ці розписки, як такі, що спростовуються матеріалами справи.

По-перше, вимоги заявлені про стягнення коштів за розпискою, складеною відповідачем 20 травня 2016 року, яка міститься в матеріалах справи і оригінал якої надавався суду для огляду, а відтак будь-яка інша розписка не є предметом даного розгляду.

По-друге, встановлено, що відповідач особисто приймав участь у розгляді цієї справи і в судовому засіданні, яке відбулося 06 грудня 2018 року, підтвердив суду факт отримання ним грошових коштів у позивача, пояснив, що розписку писав він, підпис належить йому, вказав, що гроші повертав і буде шукати докази їх повернення, у зв`язку з чим головуючий за клопотанням відповідача відклав розгляд справи на 14 лютого 2019 року. Наведене стверджується як протоколом судового засідання від 06 грудня 2018 року, такі і його технічним записом (а.с.41-42).

- 5 -

Отже, доводи відповідача про відсутність його підпису у розписці, викладені у апеляційній скарзі, необгрунтовані, бо спростовуються даними ним раніше суду поясненнями та бездоказові, за відсутності у справі доказів на підтвердження цих обставин.

Посилання відповідача у скарзі на те, що він не мав можливості скористатися допомогою адвоката надумані і безпідставні. З матеріалів справи вбачається, що вперше відповідач отримав судову повістку 17 жовтня 2018 року для участі в засіданні на 29 жовтня 2018 року (а.с.22), надалі він теж регулярно повідомлявся судом про розгляд справи. Тобто із жовтня 2018 року і по час ухвалення судом рішення 14 лютого 2019 року, відповідач мав більш ніж достатньо часу (близько чотирьох місяців) для звернення до адвоката і суд йому в цьому не перешкоджав.

Посилання відповідача у скарзі на те, що суд не з`ясував його стан здоров`я, хоча він має захворювання психоневрологічного профілю, безпідставні, оскільки відповідно до процесуального закону на суд не покладено обов`язок з`ясовувати стан психічного здоров`я особи.

Доводи скарги про те, що відповідач є багатодітним батьком, а тому не міг з`явитися до суду 14 лютого 2019 року необгрнутовані. Як вбачається з матеріалів справи відповідач повідомлений про день розгляду справи 14 лютого 2019 року, що стверджується його розпискою (а.с.43), проте не звертався до суду із заявою чи клопотання про відкладення розгляду та не надав доказів про поважність причин неявки, що у свою чергу свідчить про відсутність у суду підстав для відкладення справи.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність призначення судової експертизи щодо наявності у нього психічного захворювання та можливості розуміти ним значення своїх дій в момент написання розписок відповідно до приписів ст.225 ЦК України, оскільки з`ясування вказаних обставин пов`язане із вирішенням вимог про визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.225 ЦК України. В даній справі таких вимог (зустрічних вимог) відповідачем не заявлено, а отже недійсність договору позики не є предметом розгляду, що у свою чергу свідчить про надуманість таких доводів.

Це ж стосується тверджень відповідача про необхідність призначення судово-почеркознавчої екпертизи для з`ясування виконання ним підписів у розписках. Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що відповідач в суді першої інстанції визнавав факт позики ним грошових коштів у позивача і підпису ним розписки, клопотань про призначення почеркознавчої експертизи не заявляв.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 лютого 2019 року в частині стягнення процентів та судових витрат змінити, стягнувши із ОСОБА_1 (мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) проценти за договором позики у розмірі 15714 гривень 72 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 9500 гривень.

Стягнути із ОСОБА_1 (мешкає за адресою:

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 2377 гривень.

В решті рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Сплачений ОСОБА_1 (мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1229 гривень 96 коп. компенсувати за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: