Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 757/33436/14-ц

провадження № 61-11339св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Піддубна Ольга Володимирівна, на постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що між нею та ОСОБА_2 09 грудня 1992 року укладено шлюб. За час перебування у шлюбі, за спільні кошти вони придбали таке майно: квартиру АДРЕСА_1 , машиномісце АДРЕСА_3 , гаражний бокс АДРЕСА_8, земельну ділянку АДРЕСА_5 , площею 0,048 га, для ведення садівництва, автомобіль «Honda CR-V», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 157,82 кв. м.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 грудня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Позивач зазначає, що при набутті у власність вказане майно оформлялося на відповідача, який добровільно це майно поділити не бажає.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частини: квартири АДРЕСА_1 ; машиномісця АДРЕСА_3 ; гаражного боксу АДРЕСА_8; нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д», загальною площею 157,82 кв. м, за адресою: АДРЕСА_6 ; земельної ділянки АДРЕСА_8 , площею 0,048 га, для ведення садівництва, залишивши у власності відповідача по 1/2 частини зазначеного вище нерухомого майна.

Просила стягнути з відповідача компенсацію в розмірі 150 250 грн за 1/2 частини автомобіля «Honda CR-V», 2008 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , залишивши вказаний автомобіль у власності відповідача.

Також у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь 1/2 частини грошей за депозитними договорами:

- SAMDN0995, рахунок НОМЕР_5 , у сумі 14 035,01 доларів США;

- SAMDN0996, рахунок НОМЕР_6 , у сумі 2 219,61 доларів США;

- SAMDN6192, рахунок НОМЕР_7 , у сумі 10 000,00 доларів США, всього 13 127,31 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 13 липня 2017 року становить 341 750,21 грн.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що квартира АДРЕСА_1 та машиномісце АДРЕСА_3 є його особистою приватною власністю, так як зазначене нерухоме майно придбане за особисто ним позичені кошти.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просив визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 .

Просив поділити спільно набуте у шлюбі майно, яке зареєстровано за позивачем, а саме: автомобіль «Daewoo Matiz 796», вартістю 82 500 грн, виділивши його в натурі ОСОБА_1 , та залишити за нею у власності, стягнувши з неї на його компенсацію 1/2 частини вказаного автомобіля в сумі 41 250 грн, та стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1/2 частини грошових коштів, які були внесені нею за депозитним договором в АБ «Національні інвестиції».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року у складі судді Новака Р. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частини гаражного боксу АДРЕСА_8, та право власності на 1/2 частини гаражного боксу АДРЕСА_8 - за ОСОБА_2 .

У порядку поділу майна подружжя виділено в натурі зі складу спільного сумісного майна автомобіль «Honda CR-V», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_8 , та залишено за ним у власності автомобіль «Honda CR-V», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

У порядку поділу майна подружжя виділено в натурі зі складу спільного сумісного майна автомобіль «Daewoo Matiz 796», вартістю 82 500,00 грн, виділено в натурі ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_9 , та залишено за нею у власності автомобіль «Daewoo Matiz 796», реєстраційний номер НОМЕР_10 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 123 235 грн компенсації різниці у вартості виділених сторонам автомобілів.

Визнано в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частини нежилого приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м, за адресою: АДРЕСА_8 , за ОСОБА_1 та на 1/2 частини нежилого приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м, за адресою: АДРЕСА_6 літ АДРЕСА_8 за ОСОБА_2 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини грошей за: депозитним договором SAMDN0995, рахунок НОМЕР_5 в сумі 14 035,01 доларів США; депозитним договором SAMDN0996, рахунок НОМЕР_6 в сумі 2 219,61 доларів США; депозитним договором SAMDN6192, рахунок НОМЕР_7 в сумі 10 000,00 доларів США, всього - 13 127,31 доларів, що згідно з курсом Національного банку Українистаном на 13 липня 2017 року становить 341 750 грн 21 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_8 , квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна 21 квітня 2008 року за ОСОБА_2

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_8 , машиномісце АДРЕСА_3 .

У порядку поділу майна подружжя виділено в натурі зі складу спільного сумісного майна ОСОБА_2 автомобіль «Honda CR-V», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_8 , та залишено за ним у власності автомобіль «Honda CR-V», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 .

У порядку поділу майна подружжя виділено в натурі зі складу спільного сумісного майна автомобіль «Daewoo Matiz 796», вартістю 82 500 грн, виділено в натурі ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_9 , та залишено за нею у власності автомобіль «Daewoo Matiz 796». У задоволенні інших позовних вимог зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги в частині визнання права на 1/2 частини грошових коштів, що знаходяться на депозитних рахунках відповідача у справі ОСОБА_2 , підлягають задоволенню, оскільки зазначені збереження були накопичені сторонами під час шлюбу та були наявні на рахунках відповідача на час припинення шлюбних відносин - грудень 2013 року, а тому позивач ОСОБА_1 має право на 1/2 частини вказаних коштів у розмірі 13 127,31 доларів США.

Визначаючи гривневий еквівалент вказаної суми, - 341 750 грн 21 коп., суд виходив із того, що вказана сума в національній валюті підлягає стягненню станом на час подачі позову - 13 липня 2017 року.

Крім того, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , про визнання спільним сумісним майном квартиру АДРЕСА_1 , машиномісця АДРЕСА_3 і поділ його між подружжям та задовольняючи позовні вимоги відповідача ОСОБА_2 про визнання вказаного нерухомого майна особистою приватною власністю ОСОБА_2 , мотивував своє рішення тим, що відповідачем у справі ОСОБА_2 суду надані докази того, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 та машиномісце № 272, яке розміщене в напівпідземному паркінгу в будинку АДРЕСА_3 , придбані за особисто ним позичені кошти, у поверненні яких позивач ОСОБА_1 участі не брала.

Ухвалюючи вказане рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо визнання вказаного майна спільним сумісним майном, суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи відповідача в частині того, що вказане майно було придбане ним на позичені у ОСОБА_4 грошові кошти.

Вирішуючи спір в частині визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частини земельної ділянки АДРЕСА_8 площею 0,0478 га для ведення садівництва, суд мотивував свій висновок тим, що згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 Земельного кодексу України, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільним сумісним майном квартири АДРЕСА_1 та машиномісця АДРЕСА_3 , визнання за нею права власності на 1/2 частини вказаного майна та в частині поділу грошових коштів на депозитних рахунках, а також в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання вказаного майна особистою власність ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та права власності на 1/2 частини машиномісця АДРЕСА_3 та в частині поділу грошових коштів на депозитних рахунках задоволено.

У порядку поділу визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та визнано право власності на 1/2 частини вказаної квартири за ОСОБА_2 .

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини машиномісця АДРЕСА_3 та визнано право власності на 1/2 частини вказаного машиномісця за ОСОБА_2

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 та машиномісця АДРЕСА_3 особистою приватною власністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини грошей за депозитним договором SAMDN0995, рахунок НОМЕР_5 в сумі 14 035,01 доларів США; за депозитним договором SAMDN0996, рахунок НОМЕР_6 в сумі 2 219,61 доларів США; за депозитним договором SAMDN +6192 , рахунок НОМЕР_7 в сумі 10 000,00 доларів США, всього 13 127,31 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 20 грудня 2018 року становить 363 889,03 грн.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 , машиномісце АДРЕСА_3 придбані ОСОБА_2 за особисто ним позичені кошти, наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є лише підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжям прав на частину спільного сумісного майна.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав про те, що визначаючи гривневий еквівалент вказаної суми 341750,21 грн, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вказана сума в національній валюті підлягає стягненню станом на час подачі позову 13 липня 2017 року, а не на день ухвалення рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2019 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Піддубна О. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 та машиномісця АДРЕСА_3 особистою приватною власністю та в частині поділу цієї квартири та машиномісця по 1/2 частини між позивачем та відповідачем та просить у цій частині залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року та постанова Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року в інших частинах заявлених позовних вимог заявником не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядається.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 25 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що джерелом набуття квартири АДРЕСА_1 та машиномісця є позичені ОСОБА_2 кошти у ОСОБА_4 за договором позики від 20 березня 2006 року, які він повернув особисто. ОСОБА_2 більшу частину спільного сімейного життя не працювала. На час отримання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 не надав уваги факту встановлення в рішенні суду дати припинення шлюбних відносин, а тому не оскаржував рішення в цій частині. Крім того, висновок апеляційного суду про те, що спірне майно були придбані за спільні кошти подружжя не мотивовано.

Суд не звернув увагу, що рішенням Шевченківського районного суду від 14 лютого 2017 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики від 20 березня 2006 року у розмірі 200 000 доларів США, а тому квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_2 .

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшли заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , уяких вона просила залишити оскаржуване судове рішення без змін, оскільки воно прийняте при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України. Квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами за час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за 76 929 доларів США, зазначені кошти були отримані від здачі в оренду спільного нерухомого майна по АДРЕСА_6 . Від здачі в оренду зазначеного приміщення з 2004 по 2019 роки відповідач отримав 605 967 доларів США.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 грудня 1992 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, актовий запис № 1513.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 55 том 1).

За час шлюбу сторони набули таке майно: квартиру АДРЕСА_1 ; машиномісце АДРЕСА_3 ; машиномісце АДРЕСА_8; земельну ділянку АДРЕСА_5 , площею 0,0478 га, для ведення садівництва; квартиру АДРЕСА_15 ; автомобіль «Honda CR-V», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 ; автомобіль «Daewoo Matiz 796», номерний знак НОМЕР_10 , нежитлове приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м, що за адресою АДРЕСА_6, грошові кошти у вигляді депозитних вкладів на рахунках банків.

26 квітня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладений договір уступки права вимоги за договором інвестування у нерухомість та управління майном від 13 грудня 2004 року № 48191, за умовами якого ОСОБА_6 передав ОСОБА_2 право вимоги та за договором інвестування, та право на отримання двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . За набуття вказаного права згідно з п. 2.2.2 вказаного договору ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 388 492 грн (а.с. 85 т. 2).

16 квітня 2008 року відповідно до наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5 т.1).

11 березня 2008 року сторони придбали у спільну сумісну власність машиномісце АДРЕСА_3 (а.с. 7 т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 368 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, визначеної статтею 60 СК України, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17) та постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжям прав на частину спільного сумісного майна.

Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Судами встановлено, що спірне майно набуте сторонами за час перебування у шлюбі.

Доводи касаційної скарги, що спірне майно було придбано ОСОБА_2 саме на позичені у ОСОБА_4 грошові кошти, не доведено.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, вони були предметом судового розгляду та додаткового правового аналізу не потребують.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Піддубна Ольга Володимирівна, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк