Справа №442/8625/17
Провадження №2/442/106/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Крамара О.В.

з участю секретаря - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд із вказаним вище позовом, в якому просить: стягнути з відповідача в його користь 337344 грн. шкоди та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що йому на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду № 2-3332/09 від 02.11.2009р. на праві власності належать нежитлові приміщення площею 192,3 кв.м., приміщення спільного користування пл. 24,6 кв.м., приміщення загального користування площею 0,394 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1 .

18 серпня 2014 року були проведені електронні торги, за результатами яких ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на частину вищевказаного йому майна, а саме: нежитлове приміщення № 5, 5А, 5В , загальною площею 160,4 кв.м., що по АДРЕСА_1 , крім того приміщення спільного користування площею 24,6 кв.м., приміщення загального користування площею 0,0394 кв.м.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2017 року, задоволено його позов про визнання недійсними електронних торгів та скасування свідоцтва.

Визнано недійсними вказані вище електронні торги, протокол та акт про їх проведення, і свідоцтво від 18.08.2014р., видане ОСОБА_2 за результатами недійсним торгів.

Враховуючи наведені обставини, 01 березня 2017 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив негайно звільнити належні йому нежитлові приміщення і не чинити перешкод у користуванні ними.

З метою використання належних йому приміщень, 15.03.2017 року між ним та ФОП ОСОБА_3 укладено договір оренди вищевказаного належного йому майна, однак внаслідок незаконної відмови відповідача звільнити належне йому нежитлове приміщення, він позбавлений можливості передати дане майно в користування орендаря, внаслідок чого останній не сплачував йому орендну плату, а 15.05.2017 року відмовився від договору оренди, оскільки об`єкт оренди не був йому переданий.

Вважає, що з відповідача на його користь слід стягнути неодержану ним орендну плату за період з квітня 2017 року по даний час в розмірі 337344,00 грн., що підлягає захисту шляхом звернення до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 , позов підтримали з підстав викладених в позовній заяві просять позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позову не визнала, просить в його задоволенні відмовити, так як такий позов є необґрунтованим та безпідставно поданим.

Свідок ОСОБА_6 , в судовому засіданні пояснив, що в березні 2017 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір оренди нежитлового приміщення, належного ОСОБА_1 , однак таке приміщення йому так і не було надано, так як було зайняте ОСОБА_2

З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2009 № 2-3332/09 за ОСОБА_1 визнано право власності на нежитлові приміщення, літ. А-2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: виділені нежитлові приміщення загальною площею 192,3 кв.м, приміщення спільного користування площею 24,6 кв.м та приміщення загального користування площею 0,394 кв.м.

18 серпня 2014 проведені електронні торги, за результатами яких ОСОБА_2 , було видано свідоцтво про право власності на частину вищевказаного належного позивачу майна, а саме на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 160,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , крім того приміщення спільного користування площею 24,6 кв.м, приміщення загального користування площею 0,394 кв.м.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21лютого 2017 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22травня 2017, визнано недійсними електронні торги з продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 160,4 кв.м., яке придбано ОСОБА_2 , крім того приміщення спільного користування площею 24,6 кв.м, приміщення загального користування площею 0,394 кв.м, що раніше належало йому на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.11.2009 № 2-3332/09, зареєстрованого КПЛОР „Дрогобицьке МБТІ та ЕО 10.12.2009, реєстраційний номер майна 29151781. Визнано недійсним протокол проведення електронних торгів від 04.08.2014 № 1053. Визнано недійсним акт державного виконавця про проведення електронних торгів від 15.08.2014. Визнано недійсним свідоцтво від 18 серпня 2014, видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплою М.Ю., зареєстроване в реєстрі за № 523. Дані рішення набрали законної сили.

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частино 1 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Оскільки у відповідача не було правових підстав володіння приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , то позивач 01 березня 2017 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив негайно звільнити належні йому приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , і не чинити йому перешкод в користуванні цими приміщеннями. 24 квітня 2017 позивачем складено акт, в якому зазначено, що відповідач ОСОБА_2 відмовився звільнити приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Як на підставу позовних вимог позивач покликається на те, що 15.03.2017 року між ним та ФОП ОСОБА_3 укладено договір оренди вищевказаного належного йому майна, однак внаслідок незаконної відмови відповідача звільнити належне йому нежитлове приміщення, він не зміг передати в оренду спірні нежитлові приміщення відповідно до договору оренди від 15 березня 2017 року, тобто відповідачем йому завдано збитки.

Суд критично ставиться до таких доводів та не дає їм віри, оскільки відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані вразі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

Позивачем не доведено, що збитки які він нібито зазнав у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не звільняє його нежитлові приміщення не є абстрактними (аналогічну позицію висловив Львівський апеляційний суд у постанові № 442/3437/17 від 23.05.2019 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном і відшкодуванні шкоди)

За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Разом з тим, позивачем не надано обґрунтування та доказів на підтвердження свого позову.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а його доводи лише грунтуються на припущеннях, у зв`язку з чим не заслуговують на увагу.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності та ту обставину, що суд не вправі виходити за межі позовних вимог, приходить до висновку, що всупереч умовам укладеного Договору оренди від 15 березня 2017 року позивачем не надано доказів того, що орендар перерахував йому орендну плату хоча б за один місяць, що свідчить про те, що сторони не передбачали реальне виконання цього договору, з огляду на це відсутні підстави для задоволення позову, відповідно понесені позивачем судові витрати, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід віднести на його рахунок.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 12, 13, 81, 223, 263, 265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 30.10.2019 року.

Суддя ___________________ О.В. Крамар