Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 334/4470/15-ц

провадження № 61-6281св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2016 року у складі судді Мусієнко Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») про захист прав споживачів, стягнення процентів, пені, 3 % річних та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 24 вересня 2013 року між ним та ПАТ «Платинум Банк» укладений договір про розміщення вкладу «Готівка щомісяця» № 00200042, згідно з яким банк прийняв від вкладника грошові кошти у розмірі 10 600,00 доларів США та зобов`язався його повернути 24 березня 2015 року й сплатити за користування вкладом 10,5 % річних.

Внесення коштів на депозитний рахунок банку підтверджується квитанцією від 24 вересня 2013 року № 208116324.

24 лютого 2013 року між ним та ПАТ «Платинум Банк» укладений договір банківського рахунку для фізичних осіб № НОМЕР_1, відповідно до умов якого банк відкрив клієнту поточний рахунок у національній валюті та/або іноземній валюті для зберігання і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів № НОМЕР_1.

24 березня 2015 року ОСОБА_1 подав до ПАТ «Платинум Банк» заяву, у якій просив з урахуванням вимог договору про розміщення вкладу «Готівка щомісяця» № 00200042 розірвати його та повернути вклад у валюті, в якій він був укладений, і провести виплату з урахуванням обмежень, введених Національним банком України.

Станом на 23 травня 2015 року ПАТ «Платинум Банк» повернув вкладнику за договором банківського вкладу від 24 вересня 2013 року лише 2 790,00 доларів США.

26 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Платинум Банк» із вимогою виконати умови зазначених вище договорів, та виплатити йому суму вкладу, за мінусом виплачених 2 790,00 доларів США, перерахувати на поточний рахунок № НОМЕР_1 та виплатити за користування вкладом у розмірі 10,5 % річних, 3 % річних за неповернення вкладу та пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 3 % річних за час фактичного невиконання зобов`язання.

Однак зазначені звернення ОСОБА_1 залишилися без виконання.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПАТ «Платинум Банк» 18 627,03 доларів США (у гривневому еквіваленті на день ухвалення судом рішення), у тому числі проценти за користування коштами - 176,44 доларів США, 3 % річних - 50,41 доларів США, пеню за прострочення виконання зобов`язання - 18 400,18 доларів США, та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Платинум Банк» на користь ОСОБА_1 18 627,03 доларів США.

У іншій частині заявлених вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 24 березня 2015 року банк перерахував позивачу на поточний рахунок № НОМЕР_2 вклад та залишок процентів за вкладом у сумі 10 655,05 доларів США, однак фактично отримати кошти в повному обсязі позивач на час звернення до суду не зміг у зв`язку з відсутністю готівкових коштів у касах ПАТ «Платинум Банк». Тому станом на 02 червня 2015 року у відповідача з`явилась заборгованість перед позивачем у розмірі несплачених відсотків за період з 26 березня до 02 червня 2015 року у розмірі 176,44 доларів США, 3 % річних за неповернення вкладу у розмірі 50,41 доларів США та пені за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 18 400,18 доларів США. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку про стягнення цих сум з відповідача. Відмовляючи в частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд виходив із їх недоведеності позивачем.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Платинум Банк» відхилено, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач належним чином не виконував умови договору банківського вкладу та на вимогу вкладника грошові кошти не повернув, вказуючи на відсутність грошових коштів у касі банку. Посилання в апеляційній скарзі на постанову Національного банку України від 01 грудня 2014 року № 758 «Про регулювання ситуації на грошово-кредитному та валютних ринках України» суд апеляційної інстанції не визнав поважною причиною невиконання умов договору банківського вкладу, у зв`язку із чим залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У серпні 2016 року ПАТ «Платинум Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та змінити рішення суду першої інстанції, відмовивши у позові ОСОБА_1 в частині стягнення пені у розмірі 18 400,18 доларів США, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк обмежений у своїй діяльності постановами Національного банку України, які є нормативно-правовими актами та обов`язкові для виконання всіма банками України. Враховуючи сутність пені та беручи до уваги вимоги постанов Правління Національного банку України від 29 серпня 2014 року № 540, від 01 грудня 2014 року № 758, від 03 березня 2015 року № 160, від 03 червня 2015 року № 354, позовна вимога про стягнення з банку пені за період з 26 березня до 02 червня 2015 року у розмірі 18 400,18 доларів США не підлягає задоволенню. Судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення помилково застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів», а суд апеляційної інстанції всупереч статті 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції в цій частині не скасував.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначав про наявність обмежень щодо виплати грошових коштів в іноземній валюті або банківських матеріалів з поточних і депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000,00 грн на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. У випадку видачі позивачу банком щодоби грошових коштів в іноземній валюті, еквівалентній за офіційним курсом Національного банку України не більше 15 000,00 грн, у позивача були б відсутні підстави для заявлення позовних вимог про стягнення пені у розмірі 3 % річних за кожен день прострочення. Однак банк на власний розсуд вийшов за межі обмежень, визначених Національним банком України, та повертав належні позивачу кошти у значно меншому розмірі, або взагалі не повертав без будь-яких пояснень. З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив суд залишити касаційну скаргу банку без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи з Ленінського районного суду м. Запоріжжя та зупинено виконання оскаржуваних судових рішень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Платинум Банк» укладений договір про розміщення вкладу «Готівка щомісяця» № 00200042, згідно з яким банк прийняв від вкладника грошові кошти у розмірі 10 600,00 доларів США та зобов`язався його повернути 24 березня 2015 року й сплатити за користування вкладом 10,5 % річних.

Внесення ОСОБА_1 грошових коштів на депозитний рахунок банку підтверджується квитанцією від 24 вересня 2013 року № 208116324.

24 березня 2015 року ОСОБА_1 подав до ПАТ «Платинум Банк» заяву, у якій просив з урахуванням вимог договору про розміщення вкладу «Готівка щомісяця» № 00200042 розірвати його та повернути вклад у валюті, в якій він був укладений, і провести виплату з урахуванням обмежень, введених Національним банком України.

24 березня 2015 року ПАТ «Платинум Банк» перерахував ОСОБА_1 вклад та залишок процентів за вкладом у розмірі 10 655,05 доларів США на його поточний рахунок, проте ОСОБА_1 фактично розпоряджатися коштами не міг.

Станом на 23 травня 2015 року ПАТ «Платинум Банк» повернув вкладнику за договором банківського вкладу від 24 вересня 2013 року лише 2 790,00 доларів США.

26 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Платинум Банк» із вимогою виконати умови зазначених вище договорів, та виплатити йому суму вкладу, за мінусом виплачених 2 790,00 доларів США, перерахувати на поточний рахунок № НОМЕР_1 та виплатити за користування вкладом у розмірі 10,5 % річних, 3 % річних за неповернення вкладу та пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 3 % річних за час фактичного невиконання зобов`язання.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Сторони за домовленістю можуть визначити порядок здійснення повернення коштів за строковим вкладом - шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, шляхом видачі готівкою через касу банку, або іншим шляхом. Зазначені вище норми не містять обмежень при виборі сторонами такого договору способу виконання зобов`язання з повернення коштів банку перед вкладником.

У разі, якщо договором банківського вкладу передбачено повернення коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України.

Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватись положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився.

24 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Платинум Банк» укладений договір банківського рахунку для фізичних осіб № НОМЕР_1, відповідно до умов якого банк відкрив клієнту поточний рахунок у національній валюті та/або іноземній валюті для зберігання і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів № НОМЕР_1.

За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (стаття 1066 ЦК України).

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України).

Згідно зі статтею 1070 цього кодексу за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Таким чином, з часу перерахування банком вкладу на поточний рахунок клієнта відповідно до умов укладеного між ними договору банк має сплатити проценти за користування цими грошовими коштами у розмірі, визначеному відповідно до вимог статті 1070 ЦК України.

Правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта визначено статтею 1073 цього Кодексу.

Невиконання або неналежне виконання зобов`язань банку за договором банківського рахунка, зокрема відмова виконати розпорядження клієнта з видачі йому відповідних сум з рахунка, має наслідком настання відповідальності банку, встановленої договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом, у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14?64цс19) та зазначено про відсутність підстав для відступу від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6?37цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-362цс16, від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16, про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на правовідносини щодо відповідальності за невиконання банком зобов`язань за договором про надання банківських послуг у поєднанні з постановами Правління Національного банку України, якими встановлено певні обмеження на видачу банками готівкових коштів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси і банки.

Вирішуючи спір у частині стягнення пені за неналежне виконання умов договору банківського рахунку відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», суди врахували постанови Правління Національного банку України від 29 серпня 2014 року № 540, від 01 грудня 2014 року № 758, від 03 березня 2015 року № 160, від 03 червня 2015 року № 354 та дійшли правильного висновку про те, що банк не був позбавлений можливості видати позивачу належні йому кошти з урахуванням обмежень, установлених вказаними постановами, а тому на нього покладається відповідальність у вигляді стягнення пені за увесь час порушення зобов`язання.

Разом із цим суди дійшли неправильного висновку щодо визначення суми пені, встановленої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та неправомірно стягнути її в іноземній валюті.

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 412 ЦПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням наведеного, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанцій в частині стягнення з ПАТ «Платинум Банк» на користь ОСОБА_1 пені, відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме стягнути не в іноземній валюті, а в національній валюті за курсом Національного банку України (https://finance.i.ua/nbu/?d=2&m=2&y=2016), встановленим на час ухвалення рішення судом першої інстанції, 02 лютого 2016 року, у розмірі 468 284,58 грн, що в еквіваленті 18 400,18 доларів США.

У іншій частині рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не оскаржувались, а тому законність та обґрунтованість висновків судів колегією судді суду касаційної інстанції не перевірялись.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 255, 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року змінити в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 468 284 (чотириста шістдесят вісім тисяч двісті вісімдесят чотири) грн 58 коп.

У іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Поновити у незміненій частині виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2016 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 07 липня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк