Номер провадження: 22-ц/813/501/19
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

апелянта Ковальчука ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_2 адвоката Протченка Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні, розпорядженні та володінню власністю,

встановив:

14.07.2017 року позивач ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про вселення, про усунення перешкод у користуванні, розпорядженні та володінню власністю, в якому просила суд вселити її - ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовувала свої вимоги тим, що, позивач ОСОБА_2 разом зі своїми малолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить по 1/4 частці у вищезазначеній квартирі.

Відповідач ОСОБА_3 також зареєстрований та є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Таким чином, вищезазначена квартира належить позивачу, та відповідачу, а також їх дітям на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , від 04.04.2011 року (а.с.12).

Через те, що відповідач чинить перешкоди позивачу ОСОБА_2 та її дітям у проживанні, користуванні та розпорядженні вказаною квартирою, позивачка змушена була з дітьми майже рік жити в будинку своїх батьків за адресою: АДРЕСА_3 , де вони мешкають по теперішній день.

Відповідач позовні вимоги не визнав, з тих підстав, що він не чинить перешкод дружині та їх дітям у вселенні і користуванні спірною квартирою, однак вони добровільно в ній не проживають і не бажають вселятись.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні, розпорядженні та володінню власністю було задоволено.

Було вирішено вселити ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до квартири АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2018 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка ОСОБА_2 посилалась на те, що під час перебування з відповідачем у шлюбі, вони отримали спірну трикімнатну квартиру - АДРЕСА_1 . В подальшому разом з дітьми вони приватизували вказану квартиру, а тому кожен із них має право власності по 1/4 частини квартири.

Проте, під час ремонту в спірній квартирі вона з дітьми та відповідач переїхали жити до батьків позивачки, де вони проживали всі разом деякий час. Маючи неприязне відношення до позивачки, втративши почуття поваги, любові до неї, як до своєї дружини та як до матері своїх дітей, відповідач вирішив жити окремо і самотужки переїхав до квартири АДРЕСА_1 . Вже майже рік відповідач живе окремим життям від своєї сім`ї. Діти весь цей час знаходяться з позивачкою. До себе додому позивачка з дітьми потрапити не можуть, оскільки відповідач їх не впускає в квартиру, змінив замки, на прохання відчинити двері та впустити позивачку з дітьми не реагував.

Після цього позивач ще декілька разів з дітьми намагались потрапити до квартири АДРЕСА_1 , однак їй це не вдалось і вони змушені були піти. На телефонні дзвінки та усні звернення відповідач не реагував.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_3 зазначив, що він жодним чином не чинить перешкод позивачці та їх дітям у вселенні та проживанні в спірній квартирі, а також не перешкоджає їм у здійсненні ними права власності на частки у спірній квартирі. Також він зазначив, що позовні вимоги надумані, створені штучно і не мають жодного доказу щодо їх обгрунтованості.

При цьому, відповідач зазначив, що діти мають ключі від квартири, до якої можуть безперешкодно потрапити, разом з позивачкою, а він жодним чином не чинить перешкод у їх вселенні в квартиру і користуванні нею, однак вони цього не бажають робити у добровільному порядку.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийняв за основу посилання позивачки на неможливість вселення в спірну квартиру.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з того, що з матеріалів справи не вбачається, що відповідач чинить перешкоди позивачці та їх дітям у вселенні у спірну квартиру, що в свою чергу свідчить про відсутність спору між сторонами і про штучне його створення.

Такого висновку колегія суддів дійшла, з огляду на наступні обставини.

Так, суд не взяв до уваги заперечення відповідача, в яких він категорично не погоджувався з тим, що між сторонами виник судовий спір, оскільки він жодним чином не чинить перешкод позивачці та їх неповнолітнім дітям у вселенні в квартиру і користуванні нею.

Позивачка дійсно зверталась до Суворовського відділу поліції ГУНП в Одеській області з письмовою заявою, в якій вона зазначила, що позивач та її діти не мають можливості вільно потрапити до квартири АДРЕСА_1 . Відповідачем у вказаній квартирі були змінені замки на вхідних дверях та постійно погрожує позивачу та дітям фізичним насиллям. Декілька разів позивач разом з дітьми намагались потрапити до вказаної квартири, але все було марно.

Однак, позивачка не надала ні органам поліції, ні суду жодного доказу вищевказаних обставин.

У зв`язку з цим, 06.06.2017 року Суворовським ВП ГУНП в Одеській області було складено Висновок, в якому було зазначено що її заява розглянута та для вирішення питання їй потрібно звернутись до Суворовського районного суду міста Одеси.

При цьому у вказаному Висновку зазначено, що посилання позивачки ОСОБА_2 на те, що відповідач ОСОБА_3 чинить їй та її дітям перешкоди у вселенні у вказану квартиру, замінив ключі від вхідних дверей, на знайшли свого підтвердження в ході перевірки заяви.

Більше того, із вказаного Висновку слідує, що особистих речей позивачки ОСОБА_2 в квартирі немає, так як вона жодного дня не проживала у спірній квартирі. Між тим, діти сторін неодноразово знаходились в ній, і мають безперешкодний доступ до спірної квартири і користування нею, враховуючи, що вони мають ключі від вхідних дверей, замки на яких не змінювались (а.с.16).

Також 15.06.2017 року на адресу позивачки ОСОБА_2 було направлено відповідь Суворовського ВП М. Одесі ГУНП в Одеській області за № 39/10804, згідно якої в ході перевірки було встановлено відсутність фактів перешкоджання ОСОБА_3 у вселенні в квартиру її та їх дітей, а також вказано, що замки на вхідних дверях не змінювались (а.с.15).

Таким чином, органами поліції не встановлено жодних порушень прав позивачки та дітей сторін щодо вселення і проживання у спірній квартирі.

Крім того, із відповіді Суворовського ВП ГУНП в Одеській області від 28.09.2017 року № 39/22/зі слідує, що проведеною перевіркою фактів протиправної поведінки гр. ОСОБА_3 в побуті встановлено не було. Також в ході перевірки доказів та фактів вчинення ОСОБА_3 перешкод дружині та малолітнім дітям у користуванні/володінні житловою квартирою за вищевказаною адресою, гр. ОСОБА_2 надано не було (а.с.55).

Таким чином, на відміну від позивачки, відповідач надав суду докази того, що він не чинить перешкод позивачці та їх дітям у вселенні у спірну квартиру та проживанні в ній.

Вирішуючи даний спір, судом першої інстанції не було враховано, що у відповідності до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при ухваленні рішення судам роз`яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України в редакції на час виникнення правовідносин і ч.6 ст. 81 ЦПК України на час ухвалення оскаржуваного судового рішення).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальний за це.

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. 3 ЦПК України в редакції на час виникнення правовідносин і ст. 4 ЦПК України на час ухвалення оскаржуваного судового рішення).

Однак, в порушення п.11 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України та ч. 4 ст. 265 ЦПК України в мотивувальній частині рішення районного суду не зазначено:

фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини:

докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необгрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;

чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Зазначені обставини стали наслідком того, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд, в порушення і п.п.1-3 ч.1 ст.264 ЦПК України, не встановив:

-чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

З підстав викладеного, та враховуючи обов`язок суду встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача у справі, факт пред`явлення позову про вселення, без надання інших доказів у справі, які б підтверджували цей факт, не може свідчити про існування між сторонами спору щодо користування жилим приміщенням.

Таким чином, слід дійти висновку, що доводи позивачки ОСОБА_2 про те, що відповідач чинить перешкоди у проживанні, користуванні чи розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , як того вимагає ч.1 ст. 81 ЦПК України, є не доведеними та не підтвердженими жодними доказами.

Тобто, позивачкою не надано суду доказів, які б свідчили про те, що відповідач чинить їй та їх малолітнім дітям перешкоди у вселенні у спірну квартиру.

Більше того, матеріали справи не мають доказів того, що відповідач чинить позивачці та їх неповнолітнім дітям перешкоди у здійснення ними права власності своїми частками у спірній квартирі.

Виходячи з положень ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 2 та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, слід дійти висновку, що судовому захисту підлягає на будь-яке право, а лише порушене, оспорюване чи невизнане.

При цьому, наявність порушеного права підлягає доведенню позивачем належними, допустимими та достовірними доказами.

Крім того, з метою перевірки доводів сторін та наявності між ними спору, 11 квітня 2019 року у справі була оголошена перерва для надання сторонами та їх представниками додаткових доказів існування обставин, на підставі яких кожен із них обгрунтовує свої позовні вимоги і заперечення проти них.

Після оголошеної перерви, 20.06.2019 року до суду з`явились сторони, а також представник позивачки адвокат Протченко Г.В.

Так, на питання колегії суддів, які вона має докази на підтвердження своїх позовних вимог, позивачка ОСОБА_2 суду апеляційної інстанції пояснила, що вона не повинна нічого суду доказувати, оскільки оскаржуваним судовим рішенням все встановлено.

При цьому вона зазначила, що не бажає вселятись у спірну квартиру, рівно як і діти сторін, і не бажають проживати разом з відповідачем по справі в спірній квартирі.

На питання суду, для яких цілей нею був пред`явлений позов, позивачка пояснила, що їй необхідно отримати рішення суду, на підставі якого вона коли забажає, тоді і вселиться у спірну квартиру.

На аналогічні питання колегії суддів відповідач ОСОБА_3 зазначив, що рішення суду про вселення позивачці необхідне для надання його відповідним органам, у тому числі судовим, які мають вирішувати питання про позбавлення його батьківських прав стосовно малолітніх дітей, оскільки такий позов вже пред`явлений позивачкою до нього.

Вказані доводи відповідача підтверджуються тим, що в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки і піклування в особі сільської ради смт. Чорноморське Лиманського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі в її вихованні (а.с.52).

Тобто, звернення позивачки до суду було здійснено не з метою захисту порушеного або не визнаного права, а з метою отримання додаткових доказів по вищевказаній цивільній справі, при вирішенні питання про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав і усунення його від спілкування з дітьми.

Стосовно існування доказів того, що відповідач не чинить позивачу перешкод у вселенні в спірну квартиру, то до суду апеляційної інстанції 30.05.2019 року надійшов лист ОСББ «ТОПОЛЬОК 2» № 15 від 30.05.2019 року, із якого вбачається, що ОСОБА_2 з питання фіксування факту недопущення її та малолітніх дітей до проживання у квартирі АДРЕСА_1 ніколи не зверталася. Про дані факти ОСББ «ТОПОЛЬОК-2 нічого не відомо. Щодо сприяння вселення ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми до вищезазначеної квартири до ОСББ «ТОПОЛЬОК-2» також ніхто ніколи не звертався (а.с.143-144).

Разом з тим, твердження відповідача про безперешкодний доступ дітей до спірної квартири не спростований позивачкою в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що спір між сторонами стосовно вселення у спірну квартиру між сторонами дійсно відсутній, а оскаржуване рішення суду потрібно позивачці не для вселення, а для інших цілей.

З огляду на викладене, та враховуючи, що позивачка ОСОБА_2 не бажає вселятись у спірну квартиру разом з дітьми, про що вона однозначно заявила колегії суддів у судовому засіданні, а також не надала суду доказів того, що відповідач перешкоджає їм у вселенні в квартиру, колегія суддів дійшла висновку про відсутність спору між сторонами і про необхідність скасування судового рішення з прийняттям постанови про відмову позивачці в задоволенні позову.

При цьому колегією суддів враховано, що оскаржуваним судовим рішенням суд вирішив лише одне питання - про вселення позивачки разом з дітьми у спірну квартиру, однак вони не бажають цього робити, про що позивачкою категорично заявлено в суді апеляційної інстанції.

Що стосується усунення перешкод у здійсненні позивачкою та їхніми дітьми інших прав власності, у тому числі володіння, користування і розпорядження їх частками у спірній квартирі, то матеріали справи не мають доказів того, що відповідач ОСОБА_3 здійснює перешкоди у здійсненні вказаними особами їх права власності у спірній квартирі. Більше того, позивачка не зверталась до суду з даними вимогами і суд зазначених питань оскаржуваним судовим рішенням не вирішував.

У зв`язку з цим, посилання суду в оскаржуваному рішенні на положення ч.4 ст.41 Конституції України та ст. 391 ЦК України, згідно яких ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, є необгрунтованим, так як матеріалами справи не встановлено, що відповідач діє протиправно, з метою позбавлення співвласників спірної квартири їх права власності.

З цих підстав також є необгрунтованими посилання суду першої інстанції на ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», в якій закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Такого висновку колегія суддів дійшла також виходячи з того, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_3 тим чи іншим чином чинить перешкоди позивачці та їх дітям здійснювати право власності на спірну квартиру, у тому числі: володіти, користуватися та розпоряджатися своїми частками у праві спільної часткової власності на спірну квартиру.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні, розпорядженні та володінні власністю, відмовити.

Крім того, враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 960 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси 25 квітня 2018 року скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні, розпорядженні та володінню власністю, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактично мешкає в АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судовий збір у сумі 960 грн. (дев`ятсот шістдесят гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.06.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра