Постанова

Іменем України

04 липня 2019 року

м. Київ

справа № 520/11389/15-ц

провадження № 61-10480св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5 ,

відповідач - ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ,

треті особи: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Галій Тетяна Степанівна, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 24 грудня 2015 року у складі судді Прохорова П. А. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2016 року у складі колегії суддів: Фальчука В. П., Кравця Ю. І., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу (далі - Приватний нотаріус Одеського МНО) Галій Т. С., Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області), Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради (далі - Орган опіки та піклування Київської РД ВК Одеської міської ради), про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення, посилаючись на те, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02 жовтня 1990 року їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . У 2015 році їй стало відомо про те, що 29 травня 2015 року нібито між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, за яким вона відчужила відповідачу своє житло. Однак вона не могла вчинити вказаний правочин, оскільки в цей час знаходилася в Німеччині, де проживає з 1996 року. Крім того, незважаючи на те, що прізвище, ім`я, по батькові продавця збігаються з її анкетними даними, однак різняться дата та місце народження. Враховуючи викладене, ОСОБА_5 просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 29 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ; витребувати у відповідача на свою користь вказану квартиру; виселити ОСОБА_2 та її неповнолітню доньку ОСОБА_3 із спірного житла.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 24 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 29 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_2 та її неповнолітню доньку ОСОБА_3 з указаної квартири, а також інших осіб, що проживають у ній. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу є недійсним, так як квартира була відчужена не її власником (продавцем виступила особа, прізвище, ім`я та по батькові якої збігаються з аналогічними відомостями про дійсного власника майна (позивача), натомість інші анкетні данні - відмінні). Оскільки ОСОБА_5 не продавала відповідачу своє житло, то це майно вибуло з її володіння не з її волі, у зв`язку з чим підлягає витребуванню на підставі статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Також підлягає задоволенню вимога позивача про виселення осіб, які проживають у спірній квартирі, оскільки власник майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2016 року апеляційну скаргу представникаОСОБА_2 - ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 24 грудня 2015 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 29 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у вказаній частині, апеляційний суд виходив з того, що у разі, коли між особами відсутні договірні правовідносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача, тобто без визнання угод щодо спірного майна недійсними.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У травні 2016 року представник ОСОБА_2 -ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 24 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2016 року в частині залишення без змін рішення місцевого суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що задовольняючи позов у частині витребування майна та виселення, місцевий суд виходив з того, що ці вимоги є похідними від вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Тобто суд застосував правові наслідки недійсності правочину, однак не реституцію (повернення сторін у первісний стан), а віндикацію. В той же час, стороною оспорюваного договору (продавцем) та власником квартири є одна і та ж особа - ОСОБА_5 . Тому правовий механізм віндикації не підлягав застосуванню. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про витребування майна та виселення, апеляційний суд фактично погодився з його висновком про те, що вказані вимоги є похідними від вимоги про визнання правочину недійсним, у задоволенні якої відмовив. Таким чином, оспорюваний договір є правомірним, оскільки не визнаний недійсним, у зв`язку з чим ОСОБА_2 залишилася власником квартири.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду міста Одеси.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 березня 2018 року справу № 520/11389/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 02 жовтня 1990 року між ОСОБА_5 та Виконавчим комітетом Київської районної Ради народних депутатів міста Одеси було укладено договір купівлі-продажу, за яким позивач придбала квартиру АДРЕСА_1 . Цей правочин було посвідчено старшим державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Шустовою Г. І. та зареєстровано в реєстрі за № 1-7483.

При цьому згідно з інформацією Одеського державного нотаріального архіву від 20 жовтня 2015 року № 1308/01-20, наданою на запит прокуратури Малиновського району міста Одеси в рамках кримінального провадження № 0004051, записи реєстру нотаріальних дій містять відомості про реєстрацію копії вказаного договору за № 1-7484 (запис від 02 жовтня 1990 року).

08 жовтня 1990 року позивач зареєструвала договір купівлі-продажу квартири в Комунальному підприємстві «Одеське міжміське бюро технічної інвентаризації», запис № 677 на сторінці 182 книги 30.

Довідкою ГУ ДМС України в Одеській області від 19 листопада 2015 року № 4/2-16368 підтверджується, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Одеси, була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а 30 липня 1996 року - отримала дозвіл для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 . Паспорт громадянина колишнього СРСР на ім`я ОСОБА_5 серії НОМЕР_2 було вилучено для списання.

У 1996 році позивач виїхала на постійне місце проживання до Федеративної республіки Німеччини.

29 травня 2015 року Приватним нотаріусом Одеського МНО Галій Т. С.було посвідчено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 24 лютого 2009 року Барвінківським районним відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 ), продала, а ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 1.2 договору квартира належить продавцю ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Третьою одеською державною нотаріальною конторою, від 02 жовтня 1990 року за реєстровий номер № 1-7484, зареєстрованого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 08 жовтня 1990 року в книзі: 30 доп., сторінка 182, Р № 677.

Інформацією Барвінківського районного сектора Державної міграційної служби України в Харківській області від 15 квітня 2016 року № 23/47-382 підтверджується, що паспорт серії НОМЕР_3 був виданий 03 лютого 2011 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і з лютого 2012 року значиться як втрачений, а тому підлягає вилученню.

Таким чином, за договором купівлі-продажу від 29 травня 2015 року відчужувачем квартири є особа, прізвище, ім`я та по батькові якої збігаються з аналогічними відомостями про дійсного власника майна (позивача), натомість, інші анкетні данні - відмінні.

Отже, будучи власником спірного житла, позивач не відчужувала його ОСОБА_2 , тобто не була стороною вказаного правочину, а продавець за договором - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не мала майнових прав на квартиру.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

Таким способом може бути, зокрема визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).

За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 лютого 2016 року у справі провадження № 6-2407цс15).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення статті 216 ЦК України, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і покупця (набувача).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, щобудучи власником спірної квартири, ОСОБА_5 не відчужувала її ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 29 травня 2015 року, у зв`язку з чим вказане майно вибуло з володіння позивача поза її волею, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для витребування цього майна за пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що в разі, коли між особами відсутні договірні правовідносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України, тобтов такому випадку право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої (у незміненій частині рішення) та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що стороною оспорюваного договору купівлі-продажу (продавцем) та власником квартири є одна і та ж особа - ОСОБА_5 , у зв`язку з чим правовий механізм віндикації не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не заслуговують на увагу, оскільки судами встановлено, що відчужувачем квартири за вказаним правочином була особа, прізвище, ім`я та по батькові якої збігалися з аналогічними відомостями про дійсного власника майна (позивача), натомість, інші анкетні данні - відмінні.

Помилкове зазначення місцевим судом про те, що позовні вимоги щодо витребування майна та виселення є похідними від вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, не вплинуло на правильність правового результату вирішення справи (у незміненій після апеляційного перегляду частині рішення), тобто доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів про наявність підстав для витребування спірного майна за статтею 388 ЦК України (застосування віндикації до спірних правовідносин).

Аргументи касаційної скарги про те, що залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про витребування майна та виселення, апеляційний суд фактично погодився з його висновком, що вказані вимоги є похідними від вимоги про визнання правочину недійсним, яку залишено без задоволення, є неспроможними, оскільки в такому випадку суд мав би відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції таких висновків не містить.

Посилання заявника на те, що ОСОБА_2 так і залишилася власником спірної квартири, так як договір купівлі-продажу не визнаний недійсним, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовної вимоги про усунення перешкод шляхом виселеннякасаційна скарга не містить.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Передбачені законом підстави для скасування оскаржуваних рішень судів першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2016 рокубуло зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року, у зв`язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 24 грудня 2015 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2016 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов