ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6336/19 Справа № 182/175/19 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2019 року, яке постановлено суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у м. Нікополі Дніпропетровської області, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк»звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 31.02.2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік (2,5% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, а також оплачувати комісії, передбачені цим договором.

У порушення умов вище вказаного договору ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим, станом на 09.12.2018 року у відповідача утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 44958,84 грн., яка складається з 11366,48 грн. - заборгованості за кредитом, 9116,74 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 21858,53 грн. - заборгованості за пенею, та штрафи - 500 грн. (фіксована частина) і 2117,09 грн. (процентна складова), яку позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь, а також вирішити питання відшкодування судового збору.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2019 року, в якому виправлено описку ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2019 року, позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 44958,84 грн., яка складається з 11366,48 грн. - заборгованості за кредитом, 9116,74 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 21858,53 грн. - заборгованості за пенею, та штрафи - 500 грн. (фіксована частина) і 2117,09 грн. (процентна складова) та витрати по справі - судовий збір в розмірі 1762 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 11366,48 грн., оскільки кредитний ліміт, згідно пояснень позивача, було надано відповідачу в розмірі 10000 грн. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання відповідачем вказаного розміру кредитних коштів.

Зауважує на тому, що позивачем по справі не було надано оригінал кредитного договору та не підтверджено факт надання кредиту та наявність боргу та кредитом.

Крім того, на момент підписання відповідачем Умов, Правил та Тарифів банку, вони містили проценту ставку за користування кредитом в розмірі 6% річних, а Банк, в порушення вимог договору застосовував підвищений розмір відсоткової ставки 30%, а згодом 43,20%.

Також представник відповідача зауважує на тому, що до пені має бути застосований строк позовної давності 1 рік, а стягнення з відповідача штрафів є подвійною цивільною відповідальністю, що заборонено нормами чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 31.05.2010 року відповідачем ОСОБА_1 була підписана анкета-заява про приєднання до Договору № б/н, та укладено договір № SAMDN2789 про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, відповідно до якого відповідачу було видано кредитну картку із наданням кредитного ліміту із відсотковою ставкою за несвоєчасне погашення кредитного ліміту у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 18 травня 2016 року кредитний ліміт за кредитною картою відповідача було збільшено до 10000 грн. (а.с.88)

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, за наданим позивачем розрахунком, станом на 09.12.2018 року у відповідача утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 44958,84 грн., яка складається з 11366,48 грн. - заборгованості за кредитом, 9116,74 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 21858,53 грн. - заборгованості за пенею, та штрафи - 500 грн. (фіксована частина) і 2117,09 грн. (процентна складова).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для примусового стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у визначеному позивачем розмірі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, однак не може погодитись із визначеним судом першої інстанції розміром стягнутої заборгованості, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 628 ЦК України обумовлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Особливістю договору приєднання є саме те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

Колегія суддів звертає увагу на те, що договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах.

Таким чином, додержується принцип свободи договору.

Чинним законодавством передбачено укладання договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у Постановах від 06.02.2018 року № 755/2720/16-ц, від 07.03.2019 року № 755/18246/15-ц від 21.03.2018 року № 441/569/17.

Отже, підписавши 31.05.2010 року анкету-заяву, ОСОБА_1 дав свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими він ознайомлений.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 , шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, 31.05.2010 року було укладено в письмовій формі кредитний договір та відповідачу була надана кредитна картка «Універсальна Голд» за № НОМЕР_1 зі строком дії картки по травень 2014 року (а.с.82), при цьому відповідач не тільки виявив бажання отримати кредитні кошти, а й підтвердив, що він ознайомлений і погоджується з Умовами, Правилами та Тарифами банку. Згодом кредитна карта перевипускалась, та востаннє відповідачу була видана кредитна картка «Універсальна Голд» за № НОМЕР_2 (а.с.82) зі строком дії картки по березень 2018 року (а.с.82)

На підтвердження обставин та вимог, викладених у позовній заяві, а саме: наявності між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитних зобов`язань за кредитним договором б/н від 31 травня 2010 року та непогашеної ОСОБА_1 кредитної заборгованості за цим договором в розмірі 44958,84, до позовної заяви додано Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.13-27), копію Анкети-заяви б/н від 31.05.2010 року (а.с.11), розрахунок заборгованості станом на 09 грудня 2018 року (а.с.7-10).

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», ознайомив ОСОБА_1 із умовами кредитування, саме з використанням кредитної карти, що останній підтвердив підписом у Заяві від 31.05.2010 року, що свідчить про укладення між сторонами цього дня договору про надання банківських послуг на вищезазначених умовах.

Внесення відомостей щодо умов кредитування клієнтів та всіх здійснених фінансових операцій до програмного комплексу Банку є вимогою Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254.

Відповідно до п. 3.4 та п. 3.8 цього Положення, ідентифікація операції передбачає її докладний опис, який має містити потрібну інформацію для різних підрозділів банку та внутрішнього аудиту, а саме: тип операції (міжбанківські розрахунки, операції з клієнтами банку, розрахунки за власними операціями тощо), номер та дату договору, конкретні строки (початок та завершення) операції згідно з договором, дані про контрагента, зміст операції (кредит, депозит, тип процентної ставки тощо) та інше.

Згідно п. 4.2. цього Положення, підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи. При цьому, згідно з п. 9.5, під час здійснення інформаційного забезпечення операційної діяльності Банку реалізується правило "двох рук" (операція не може бути ініційована та виконана одним користувачем системи), проводяться заходи з виявлення викривленої та/або суперечливої інформації, зберігається вся інформація (неможливість ігнорування інформації, що надійшла з будь - якого джерела). Проводиться резервне накопичення та зберігання всієї інформації для забезпечення відновлення роботи банку внаслідок виникнення форс - мажорних обставин або в разі ліквідації банку.

За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що позивачем по справі не було надано оригінал кредитного договору та не підтверджено факт надання кредиту та наявність боргу та кредитом, є помилковими, оскільки, банківські виписки є належними доказами підтвердження видачі кредиту, як факт видачі відповідачеві кредитної картки «Універсальна Голд» за № НОМЕР_1 зі строком дії картки по травень 2014 року з подальшим перевипуском (а.с.82), та не враховано, що відповідач по справі активно користувався картковим рахунком, використовуючи кредитні кошти та здійснюючи погашення кредитної заборгованості, останній платіж якої був здійснений 13.11.207 року.

Враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що надані АТ КБ «ПриватБанк» по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач ОСОБА_1 з 2010 року користувався кредитними коштами, наданими йому ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, яка неодноразово була перевипущена, зі строком дії останньої кредитної картки до останнього дня березня 2018 року.

Оскільки, відповідачем умови договору не виконувались належним чином, в зв`язку з цим станом на 09.12.2018 року за кредитним договором, за розрахунком, наданим позивачем по справі, утворилася заборгованість в сумі 44958,84 грн., яка складається з 11366,48 грн. - заборгованості за кредитом, 9116,74 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 21858,53 грн. - заборгованості за пенею, та штрафи - 500 грн. (фіксована частина) і 2117,09 грн. (процентна складова).

Проте, визначений позивачем, та встановлений судом першої інстанції розмір заборгованості, не може бути стягнутий з відповідача на користь позивача в повній мірі, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

18 травня 2016 року кредитний ліміт за кредитною картою відповідача було збільшено до 10000 грн. (а.с.88)

Виходячи із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 30 вересня 2016 року, відповідач не мав заборгованості за кредитним договором (а.с.9 зворот), та починаючи з 01 жовтня 2016 року відповідач почав користуватися кредитними коштами, періодично частково погашав кредитну заборгованість та з урахуванням встановленого кредитного ліміту та частковим погашенням кредитної заборгованості в сум 4242,93 грн. в період з 01.10.2016 року по 09.12.2018 року, розмір заборгованості за тілом кредиту, станом на 09.12.2018 року, становить 5757,07 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (а.с.7-10).

З розрахунку заборгованості (а.с.7-10), який наданий представником позивача, станом на 09.12.2019 року, вбачається, що базова процентна ставка була збільшена з 01 липня 2015 року з 2,5 відсотки на місяць до 3,5 відсотків на місяць.

Умовами і Правилами надання банківських послуг, які є частиною укладеного між сторонами кредитного договору, не передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати тарифи.

Із заяви позичальника, доданої до позову вбачається, що процентна ставка на момент укладення договору була встановлена в розмір 2,5 % на місяць.

Згідно до ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам:

1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс;

2) індекс повинен ґрунтуватися на об`єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів;

3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували застосування сторонами у договорі змінюваної процентної ставки, встановленої у відповідності до вимог частин 4-6 ст. 10561 ЦК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у даному випадку умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У абзаці 1 пункту 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз`яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК України у зв`язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

У абзаці 3, 4 пункту 28 вказаної Постанови, судам роз`яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. При підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Згідно пункту 2.1.1.5.4 Умов і Правил надання банківських послуг, клієнт зобов`язаний при незгоді із змінами правил і/або тарифів надати банку письмову заяву про розірвання договору і погасити виниклу перед банком заборгованість.

Таким чином, в даному випадку позичальник позбавлений права не погодитися на зміну умов договору, і у випадку незгоди із запропонованими змінами зобов`язаний ініціювати розірвання договору.

Отже, така умова договору про право банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку, є нікчемною.

Згідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Враховуючи наведене, суд колегія суддів вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

Так, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту, яка згідно доданого до позову розрахунку заборгованості, перевіреного колегією суддів та який колегія суддів вважає вірним, (а.с.7-10), станом на 09.12.2018 року складає 5757,07 грн. (10000 грн. (встановлений кредитний ліміт) - 4242,93 грн.(сплачених відповідачем коштів за період з 01.10.2016 року по 09.12.2018 року) та відповідачем не спростовано вказаний розмір заборгованості.

У зв`язку із наведеним вище колегія суддів вважає за необхідне здійснити власний розрахунок в частині розрахунку процентів за користування кредитними коштами, оскільки в розрахунку позивача застосовані збільшені розміри процентної ставки, які нараховані на збільшений розмір заборгованості за тілом кредиту. Суд вважає таке збільшення розміру процентної ставки протиправним.

Визначаючи розмір заборгованості відповідача по відсотках, колегія суддів вважає за необхідне застосувати відсоткову ставку в розмірі 2,5 відсотки на місяць як таку, що була встановлена на момент отримання відповідачем кредитної картки та відкриття карткового рахунку.

Згідно доданого до позову розрахунку заборгованості (а.с.7-10) та розрахунку колегії суддів, розмір основної заборгованості за кредитом станом на 09.12.2018 року становить 5757,07 грн.

Згідно розрахунку поточна заборгованість за кредитним договором становить 5757,07 грн., таким чином, розмір 2,5% на місяць становить 143 грн. 93 коп. (5757,07:100*2,5), таким чином загальний розмір заборгованості по процентам за період з 01 жовтня 2016 року по 09.12.2018 року становить 3576 грн. 75 коп. (143,07 грн. * 25 місяців прострочки), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що на момент підписання відповідачем Умов, Правил та Тарифів банку, вони містили проценту ставку за користування кредитом в розмірі 6% річних, а Банк, в порушення вимог договору застосовував підвищений розмір відсоткової ставки 30%, а згодом 43,20%, оскільки, відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки, виданої позивачем відповідачу за кредитним договором № SAMDN2789 процента ставка за користування кредитом становить 2,5% на місяць (а.с.12).

Крім того, з відповідача на користь позивача, відповідно до вимог ч.2 ст.258 ЦК України, підлягає стягненню пеня за рік, період з 09.12.2017 року по 09.12.2018 року, що відповідно до розрахунку, наданого позивачем, з яким погоджується колегія суддів та вважає його вірним, становить 1200 грн., у зв`язку з чим колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги представника відповідача в цій частини такими, що заслуговують на увагу.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне прийняти до уваги доводи апеляційної скарги щодо необхідності відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів, з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.611, ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Отже, в задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача штрафів слід відмовити, оскільки це буде подвійним притягненням відповідача до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пропорційно від задоволених позовних вимог, по сплаті судового збору за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 440,50 грн., отже рішення суду першої інстанції підлягає зміні й в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору за подання позову до суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості, стягнутої за кредитним договором із зменшенням вказаної заборгованості з 44958,84 грн. до 10533,82 грн. із зазначенням складових кредитної заборгованості, зменшенням розміру стягнутого судом першої інстанції судового збору з 1762 грн. до 440,50 грн.

В задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача штрафів слід відмовити.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені ним при поданні апеляційної скарги, пропорційно від задоволених позовних вимог, в розмірі 1982,25 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2019 року скасувати в частині задоволення позовних вимог акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення штрафів, передбачених умовами кредитного договору б/н від 31.05.2010 року та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2019 року змінити в частині стягнутого з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» розміру заборгованості за кредитним договором, зменшивши цей розмір з 44958 грн. 84 коп. до 10533 (десять тисяч п`ятсот тридцять три) грн. 82 коп., який складається із заборгованості за тілом кредиту - 5757 грн. 07 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 3576,75 грн. та пені - 1200 грн.

Рішення змінити в частині стягнутого з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» розміру судового збору, зменшивши його з 1762 грн. до 440 (чотириста сорок) грн. 50 коп., а всього зменшити суму стягнення з 46720 грн. 84 коп. до 10974 (десять тисяч дев`ятсот сімдесят чотири) грн. 32 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк`на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1982 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят дві) грн. 25 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: