Провадження № 2/344/1985/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

02 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

з участю секретаря Кондратів Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про позбавлення права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що сторони та треті особи є співвласниками житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 в рівних частках. З 08/07/1992 по 29/11/2010 сторони перебували в шлюбі. В 2002 відповідач виїхав з України. Тому позивачка просила суд позбавити відповідача права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позивачка подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомив. Клопотань щодо реалізації прав до суду не направив.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України постановлено здійснити заочний розгляд справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Отже суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 10/11/1998 відповідач є співвласником квартири АДРЕСА_1 разом з іншими чотирма співвласниками в рівних долях.

В ч. 1 ст. 316 ЦК України вказано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В ч. 1 ст. 317 ЦК України вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

В ч. 2 ст. 317 ЦК України вказано, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Таким чином відповідач здійснює своє право власності незалежно від волі позивача та інших співвласників.

В якості правової підстави позову позивачкою вказано положення ст. 405 ЦК України.

Так в ч. 2 ст. 405 ЦК України вказано, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Однак відповідач є співвласником спірної квартири.

Тому положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не підлягають застосуванню в даному спорі.

Положення ЦК України та інших актів цивільного законодавства не передбачають правових підстав для звернення позивача із позовом до відповідача про позбавлення його права власності.

Таким чином позивачу не гарантовано законом звернення до суду із позовом про позбавлення відповідача права власності.

Натомість в ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Таким чином на час звернення до суду позивачу було однозначно відомо положення ч. 1 ст. 321 ЦК України. Проте його не вказано в позовній заяві.

Отже на час звернення до суду із позовом позивач зобов?язана була враховувати зміст ч. 1 ст. 321 ЦК України.

В ч. 2 ст. 321 ЦК України вказано, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такої правової підстави позивач перед судом не довела.

В ст. 12 ЦПК України вказано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином на позивача процесуальним законом покладено обов?язок довести перед судом існування фактичних обставин та правових підстав звернення до суду із позовом про позбавлення відповідача його права власності.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Таким чином подання позову за обставин проголошення в ч. 1 ст. 321 ЦК України непорушності права власності і заборони протиправного позбавлення цього права чи обмежений у його здійсненні без наведення правових підстав такого позову є формою зловживання правом на звернення д осуду.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I Суд повторює, що саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам.

У рішенні у справі «Чопенко проти України» (п.62) ЄСПЛ повторно наголосив, що саме національні органи, зокрема суди, мають вирішувати проблеми тлумачення національного законодавства. Проте суд повинен перевірити, чи спосіб, в який тлумачиться та застосовується національне законодавство, породжує наслідки, що відповідають принципам конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики ЄСПЛ (див. пп.190, 191 рішення у справі «Scordino v. Italy (№1)»).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. В статті 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право власності власника на майно.

Отже положеннями Конституції України та зазначеної конвенції гарантовано непорушність права власності відповідача без доведення правових підстав втручання у відповідне право, які прямо були б гарантовані законом позивачу у відповідному спорі.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про позбавлення права користування квартирою АДРЕСА_1 , відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Відповідач може подати заяву про перегляд заочного рішення протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя Бородовський С.О.