Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Гак Г.М.

представника позивача- ОСОБА_1

відповідача- ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить:

-визнати недійсним Договір № 040917 від 04 вересня 2017 року, укладений з відповідачем;

-стягнути з відповідача 158 295, 00 гр. сплаченої за умовами договору попередньо за товар суми;

-стягнути з відповідача 10 000, 00 гр. завданої моральної шкоди.

Посилається в позові на те, що 04 вересня 2017 року між нею та відповідачем був укладений Договір № 040917 з метою встановлення систем відеоспостереження, сигналізації периметру, освітлення, а також проведення монтажу обладнання.

Відповідно до п. 2.1 Договору сума договору складає 217 060, 00 гр., розшифрування якої показано у Специфікації № 1, яка є невід`ємним Додатком № 1 до цього Договору.

Відповідачем при укладенні договору зазначалося, що ціна договору є приблизною та має коригуватися в процесі підбору обладнання та узгодження вартості встановленого обладнання.

Проте відповідачем, всупереч умовам договору, не було надано на узгодження та підписання Специфікації, яка була невід`ємною частиною договору та мала містити перелік обладнання, його характеристики та вартість.

На виконання п. 3.1 договору нею було сплачено відповідачу 6 100, 00 доларів США попередньої оплати, що станом на день оплати за офіційним курсом НБУ становило 158 295, 00 гр.

На день звернення до суду Додаток № 1 до договору так підписаний і не був, відповідач перелік обладнання та його вартість не узгодив, специфікації договору з зазначенням вартості та технічних даних, проектної документації на узгодження, даних про сертифікацію, а також актів виконаних робіт не надав.

В зазначений в договорі строк продавець не поставив та не інсталював Систему відеоспостережання у кількості відповідно до Специфікації, чим порушив умови договору та умови виконання зобов`язань.

Частину обладнання відповідач поставив, але це не узгоджене обладнання, без документації, без сертифікатів та підтверджень вартості обладнання та його походження.

На її вимогу про надання відповідних документів та інформації про обладнання, відповідач повідомив, що інформацію та документи надасть лише за фактом сплати нею всієї вартості за договором.

Її представник звернувся до відповідача з пропозицією виготовлення товарознавчої експертизи з метою встановлення технічних можливостей обладнання, його характеристик та оцінки вартості обладнання та вартості його інсталювання, на що отримав відмову.

Відповідач умисно не надав вичерпної інформації про обладнання «Система відеоспостереження» та її інсталювання, та виконував умови договору по принципу розрахунку по факту, розуміючи її необізнаність у технічних тонкощах обладнання, інсталювання обладнання та його вартості використав у нечесній підприємницькій діяльності та введення в оману.

Вона свої обов`язки за договором виконала в повному обсязі, сплативши суму попередньої оплати, в той час як відповідач своїх зобов`язань не виконує, суму попередньої оплати повертати відмовляється, не дивлячись на те, що умови договору не виконані і використовувати встановлене ним обладнання неможливо.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав.

Відповідач у судовому засідання поти позову заперечував.

Не заперечуючи укладення договору та його умов, зазначив, що загальна вартість обладнання та його монтажу була визначена за умовами договору в розмірі 217 060, 00 гр., з яких позивачкою було сплачено 158 295, 00 гр. в якості попередньої оплати.

Решту суми в розмірі 58 742, 00 гр. позивачка зобов`язалася сплатити після впровадження змонтованої системи в експлуатацію та підписання акту прийому-передачі обладнання та виконаних робіт.

Ним були виконані всі визначені умовами договору роботи, проте позивачка безпідставно відмовилася підписувати акти приймання-передачі поставленого обладнання та виконаних робіт, а також сплачувати решту суми, передбаченої договором.

Зазначив, що позивачкою умисно не підписувався додаток № 1 до договору, який був складений ним та наданий позивачці з детальним переліком усіх видів робіт, що мали бути виконані за умовами договору.

Крім того, позивачка добровільно підписала оспорюваний нею договір, а тому з моменту його підписання в неї виникли певні зобов`язання, які вона добровільно виконувати відмовляється.

Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 04 вересня 2017 року між сторонами був укладений договір № 040917.

Відповідно до п. 1.1 Договору виконавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, поставити та передати у власність замовника обладнання «Систему відеоспостереження, охоронну сигналізацію периметру, світлодіодне освітлення периметру», а також провести монтаж обладнання згідно заяв замовника, а замовник зобов`язаний в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, прийняти та оплатити обладнання.

Відповідно до п. 2.1 Договору сума договору складає 217 060, 00 гр.

Пунктом 3.1 Договору встановлено, що замовник оплачує 159 452, 00 гр. у якості передплати перед початком монтажних робіт на об`єкті замовника.

Замовник оплачує 57 608, 00 гр. після впровадження «Системи відеоспостереження, охоронної сигналізації периметру, світлодіодне освітлення периметру» в експлуатацію та підписання Акт прийому-передачі обладнання та виконання робіт.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою була сплачена попередня оплата за договором в розмірі 6 100, 00 доларів США, що станом на день оплати за офіційним курсом НБУ становило 158 295, 00 гр.

/ а.с. 5 - 6 /

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

З точки зору права змішаним є договір, в якому містяться елементи різних договорів, передбачених законом або іншими нормативними актами.

В результаті укладення змішаного договору утворюється єдине зобов`язання, яке спрямоване на досягнення єдиної мети, оскільки сторони, поєднуючи умови різних цивільно-правових договорів, пов`язують здійснення своїх прав і обов`язків, передбачених одним із цих договорів, зі здійсненням прав і обов`язків, передбачених іншим договором.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Пунктами 4.1, 4.3 укладеного між сторонами договору відповідач, як виконавець, зобов`язався поставити замовнику обладнання «Системи відеоспостереження» не пізніше 10-ти робочих днів з моменту отримання коштів від замовника.

Монтаж обладнання здійснюється в строк до 30-ти робочих днів з моменту поставки обладнання замовнику за умови відсутності атмосферних опадів (дощ, град, сніг тощо).

В цьому випадку строк монтажних робіт може збільшитись на кількість днів, у які були атмосферні опади.

Відповідно до п. 4.4 Договору перехід до замовника права власності на обладнання «Системи відеоспостереження, охоронної сигналізації периметру, світлодіодне освітлення периметру», що поставляється за цим Договором, відбувається в момент підписання Акт прийому передачі обладнання та виконаних робіт.

Представник позивачки в судовому засіданні зазначив, що всупереч умовам договору відповідач не надав позивачці для узгодження Специфікацію № 1, яка мала містити детальну розшифровку вартості обладнання та виконаних робіт.

Крім того, відповідачем не була надана проектна документація та дані про сертифікацію на поставлене обладнання, а також акти виконання робіт.

Дані обставини в судовому засіданні відповідачем спростовані не були.

Подаючи відзив на позов, відповідачем було надано до суду Акт приймання-передачі від 24 листопада 2017 року, не підписаний позивачкою, як стороною договору.

Представник позивачки в судовому засіданні зазначив, що умови договору відповідачем виконані не були, а тому даний Акт не міг бути підписаний позивачкою.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положенням статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до Експертного висновку обстеження інженерних конструкцій і елементів системи відеоспостереження, охоронної системи, оцінки технічного стану об`єкту в Київській області, смт. Козин, пров. Краєвидний, 7 від 18 грудня 2018 року, виконаного ПП`Кластер-плюс», наданого до суду представником позивача, вбачається, що проектна документація на систему відеоспостереження та охоронну систему відсутня, плани територій з розташуванням камер мають низьку інформативність, не відповідають діючим ДБН А.2.2-3_2014.

Прийняті проектні рішення суперечать діючим ДБН та рекомендаціям виробників обладнання, що встановлені на об`єкті, відсутня проектна документація по факту завершення робіт, що унеможливлює обслуговування системи та заміну її конструктивних елементів, монтаж обладнання та кабельної мережі не відповідає вимогам діючих ДБН та вимогам виробників обладнання; розміщення обладнання не є ефективним та не виконує завдань замовника.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору.

Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Статтею 21 Закону встановлено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином; документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

В ч. 7 ст. 15 Закону зазначено, що у разі, коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Відповідно до пунктів 7, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст.4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я та життєдіяльності.

Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані винною особою в повному обсязі.

У справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

За змістом ст.18 Закону продавець, виготівник, виконавець зобов`язані своєчасно надавати споживачеві необхідну достовірну інформацію про товар (роботи, послуги) у доступній наочній формі, яка б забезпечувала можливість компетентного вибору. Надання інформації у технічній документації, на етикетці, тощо іноземною мовою без перекладу в зазначеному вище обсязі слід розцінювати як відсутність необхідної інформації.

Відповідно до ч. ч.2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачено актами цивільного законодавства, свої відносини, які не передбачені цими актами. Разом з цим сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це.

Відповідно до ч.ч.1,3 та 4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки в частині визнання недійсним укладеного з відповідачем договору та стягнення сплаченої нею суми.

Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.п. 2,5 постанови № 4 від 31 березня 1995 року / з наступним змінами/ Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/ спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної шкоди розглядається у випадках, встановлених законом, в т.ч. при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Звертаючись до суду, позивачка обгрунтовує свої вимоги нормами цивільного законодавства та Законом України « Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Правовідносини сторін випливають з договірних відносин.

Правила статті 1167 ЦК України, на яку посилається позивачка, регулює позадоговірні (деліктні) відносини.

Умовами укладеного між сторонами договору відшкодування моральної шкоди за порушення договірних зобов`язань не передбачено.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 22 Закону передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Разом з тим, положення ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» мають застосовуватися в сукупності з положеннями п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої » споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до ст. 711 ЦК України шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю у зв`язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень глави 82 цього Кодексу. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені параграфом 3 глави 82 ЦК України.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Саме по собі задоволення вимог споживача не може бути підставою для відшкодування йому моральної (немайнової) шкоди.

Виходячи з цього, підстави для задоволення вимог позивачки в цій частині відсутні.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Заперечуючи проти позову та викладених у Експертному висновку обставин будь-яких доказів протилежного відповідач суду не надав.

Протягом усього часу знаходження справи в провадженні суду будь-якими доказами як Експертного висновку, так і тверджень позивачки не спростував.

Посилаючись на наявність у нього всіх необхідних документів на придбане обладнання, чеки та гарантії його продавців, даних документів суду також не надав.

Крім того, зазначаючи, що умови укладеного з позивачкою договору не передбачають передачі їй будь-яких документів, а його відносини з третіми особами, постачальниками та субпідрядниками позивачку не обходять, суд, в той же час, зважає на те, що така позиція відповідача суперечить вимогам Закону України « Про захист прав споживачів», який покладає на нього такі обов`язки і які ними не виконані при наданні послуги позивачці.

При цьому відповідач у судовому засіданні не заперечував, що умови договору в частині строку виконання робіт ним дотримані не були.

За таких обставин заперечення відповідача судом не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

За таких обставин, даний спір підпадає під дію зазначеного закону, а отже при зверненні до суду позивач звільняється від сплати судового збору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру з фізичної особи справляється судовий збір, що становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 582, 95 гр. на користь держави.

Керуючись ст.ст.6, 15,16, 203, ст.215, ч.1 ст.216, 611,626, 628,638, 655, 691, 711,837, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, ст.ст.1,4,15,18, 21,22 Закону України « Про захист прав споживачів»,ст.ст. 4, 12-13, 76-79, 81-83, 141, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір № 040917 від 04 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 / адреса: АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_3 / адреса: АДРЕСА_2 295,00 гр.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 / адреса: АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_2 гр. судового збору на користь держави.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20 червня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва