Справа № 442/713/19 Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С.
Провадження № 22-ц/811/1636/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,

розглянувши в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 березня 2019 року, постановлене в складі головуючої - судді Павлів З.С.,

В С Т А Н О В И В:

31 січня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягувати із відповідача ОСОБА_1 в її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини із всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до досягнення ним повноліття.

В обґрунтування позовних вимог поcилалася на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З відповідачем вони проживають окремо, син перебуває на її утриманні.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 березня 2019 року позов задоволено.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини із всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31.01.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 768,40 гривень судового збору.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 березня 2019 року оскаржив ОСОБА_1 . З рішення суду першої інстанції частково не згідний та вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що судом не було взято до уваги та не надано правової оцінки його доводам про те, що він утримує своїх непрацездатних батьків, що підтверджується довідками сільської ради та не було враховано його стан здоров`я. Стверджує, що визнавав позов частково та зазначив, що здатний сплачувати аліменти у розмірі 900 грн.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 березня 2019 року та ухвали нове рішення про стягнення з нього аліментів у розмірі 900 грн. щомісяця до повноліття дитини.

04 вересня 2019 року до Львівського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому позивач спростовує доводи апеляційної скарги, зазначаючи, що відповідач працює в органах поліції, відтак вважає, що стан його здоров`я є задовільним, його мама працює за кордоном, тому він батьків не утримує за власні кошти. Також зазначила, що відповідач проживає з батьком.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи встановлено, що предметом судового розгляду є стягнення аліментів, сумарний розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Ураховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи встановлено, що заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 листопада 2018 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 26 травня 2017 року у Виконавчому комітеті Доброгостівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, актовий запис № 04. (арк. спр. 4-5)

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , сторони у справі є батьками дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (арк. спр. 3)

Згідно з довідкою № 257 від 14 лютого 2019 року, виданою виконавчим комітетом Доброгостівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, ОСОБА_2 дійсно зареєстрована і проживає в АДРЕСА_1 і має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк. спр. 12)

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову про стягнення аліментів, враховуючи встановлену законодавством рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини.

Положенням ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

За приписами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 2 ст. 181 СК України).

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Таким чином, враховуючи рівність обов`язків батьків щодо утримання дітей, колегія суддів з урахуванням встановлених усіх обставин справи та положення ч. 2 ст. 182 СК України, погоджується також із визначеним розміром аліментів судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не було взято до уваги та не надано правової оцінки його доводам про те, що він утримує своїх непрацездатних батьків, колегією суддів до уваги не приймаються, з огляду на те, що видані виконавчим комітетом Костичанівської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області довідка-характеристика № 330 на громадянина ОСОБА_6 та довідка-характеристика № 329 на громадянку ОСОБА_7 , які є батьками відповідача, не підтверджують доводи скаржника про матеріальне утримання своїх батьків.

Інших доказів на підтвердження зазначеної обставини, матеріали справи не містять.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано стан здоров`я ОСОБА_1 та найм квартири в місті Новоселиця, також не заслуговують на увагу, у зв`язку з наступним.

Надані копія виписка із медичної карти та договір оренди житлового приміщення не були подані в якості доказів до суду першої інстанції, а тому згідно з вимогами ч. 3 ст. 367 ЦПК України, судом апеляційної інстанції не приймаються, з огляду на те, що скаржник не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В суді першої та апеляційної інстанції відповідач визнав позов та зазначив, що погоджується сплачувати аліменти у розмірі 900 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів вважає зазначену відповідачем суму необґрунтованою, оскільки у матеріалах справи відсутні докази про непрацездатність відповідача та не доведено його неспроможність сплачувати аліменти у зазначеному позивачем розмірі.

Крім цього, з урахуванням мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів сприятиме кращому захисту права дитини на належне утримання.

Відповідно до приписів ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

А відтак, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 березня 2019 року належить залишити без змін.

Керуючись п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Шеремета Н.О.

Цяцяк Р.П.