КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/8424/2019 Головуючий у 1-й інстанції: Ярмола О.Я.
759/3894/18-ц Доповідач-Чобіток А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про розірвання договору позики та визнання права власності, -

у с т а н о в и в :

У березні 2018 року позивач пред`явив позов до відповідача, у якому просив розірвати договір позики від 26.09.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за собою право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 Зазначав, що з відповідачем 26.09.2015 року уклав договір позики (розписка), за яким останній отримав в борг 22 000 доларів США. Відповідач гарантував повернути кошти в строк до 26.09.2017 року, але свої зобов`язання не виконав та зобов`язався, у разі неможливості виконання своїх зобов`язань, переоформити на позивача 1/2 частину своєї квартири, яка належить йому на праві приватної власності і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

26.03.2019 року представник позивача у судовому засіданні подав заяву про зміну позову, у якій просив розірвати договір позики від 26.09.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 22 000, 00 дол. США., однак суд відмовив у прийнятті такої заяви, посилаючись на ч. 3 ст. 49 ЦПК України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким розірвати договір позики від 26.09.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнути з останнього на користь позивача грошові кошти у розмірі 22 000, 00 дол. США, як зобов`язання за договором позики (розписки). Уважає, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що оскільки визнання за позивачем права власності на Ѕ частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , буде порушувати права малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та проживає у квартирі, що є предметом мирової угоди, позивач вважав за необхідне змінити позовні вимоги. Відповідач дану заяву про зміну позовних вимог підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Заява позивача про зміну предмета позову від 26.03.2019 року стосувалася виключно зміни предмета позову,проте судом було відмовлено на підставі ч. 3 ст. 49 ЦПК України. Крім того зазначає, що представник позивача в судовому засіданні просила суд вийти за межі позовних вимог, а саме: розірвати договір позики від 26.09.2015 року і стягнути з відповідача на користь позивача позику, що було підтримано і відповідачем. Уважає, що відповідач, як законний власник Ѕ частини вищезазначеної квартири, має право розпоряджатися своїм майном, тобто частиною квартири, що належить йому на праві приватної власності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтримав скаргу позивача з викладених ним підстав.

Розглядаючи дану справу суд першої інстанції зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що 26.09.2015 року між сторонами був укладений договір позики на суму 22 000 доларів США, оформлений в простій письмовій формі, розпискою, за умовами якого відповідач зобов`язувався повернути позивачу вказану суму боргу до 26.09.2017 року, а якщо грошові зобовязання в установлений строк не будуть виконані, то позичальник зобовязувався переоформити 1/2 частини своєї квартири АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 (а.с.23-24).

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває в спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

На підставі постанови державного виконавця Білоцерківського міськвідділу ДВС про арешт майна боржника ОСОБА_2 , 22.02.2018 року було обтяжено вказану квартиру. Наведене підтверджено Інформаційною довідкою з ДРРП та постановою державного виконавця про арешт боржника (а.с. 148-149).

Службоюу справах дітей Білоцерківської міської ради суду було надано висновок про розвязання спору щодо відчуження житла, право на користування яким має дитина, згідно з яким, комісія прийняла рішення з урахуванням інтересів дитини, про недоцільність відчуження ОСОБА_2 1/2частки квартири за адресою АДРЕСА_1 , де зареєстрована його малолітня дочкаОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки це призведе до звуження обсягу існуючих житлових прав дитини та порушення охоронюваних законом її інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Урахувавши висновок Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, у якому зазначено про неприпустимість зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень та взявши до уваги порушення інтересів третьої особи, яка має на праві власності Ѕ частки спірної квартири, суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 ..

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши її матеріали, суд апеляційної інстанції уважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, висновків якого аргументи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Звернувшись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 , посилаючись на укладений ним 26.09.2015 року з відповідачем договір позики, за яким він передав, а відповідач отримав 22 000 доларів США на строк до 26.09.2017 року, просив, у зв`язку із невиконанням останнім взятих на себе зобов`язань, розірвати вказаний правочин та визнати за ним право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , як це передбачено договором позики в разі неможливості повернути позику.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець ) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

На підтвердження укладення договору позики, ОСОБА_1 надав розписку про отримання відповідачем коштів, яка також містить зобов`язання відповідача переоформити 1/2 частини своєї квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної власності.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) ( ст.. 572 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи ( ч. 1 ст. 575 ЦК україни).

Згідно із ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

З огляду на вказані норми законодавства, розписка, надана ОСОБА_1 на підтвердження його позовних вимог, є змішаним договором, який містить у собі як договір позики, так і договір іпотеки (зобов`язання ОСОБА_2 у разі неможливості виконання договору позики (основного зобов`язання) переоформити на позивач Ѕ частини, належної йому квартири).

Частинами 1, 2 ст. 577 ЦК України визначено - якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним ( ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Як убачається із договору позики, то він не посвідчений нотаріально та не був зареєстрований державою, унаслідок чого в частині зобов`язання відповідача в разі невиконання основного зобов`язання переоформити на позивача 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , договір є нікчемним, унаслідок чого не створює будь-яких юридичних наслідків.

При цьому слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Установлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , унаслідок чого без нотаріально засвідченої згоди останньої він не мав права передавати свою частку в іпотеку. До того ж на момент укладення договору позики 26.09.2015 року спірна квартира взагалі була спільним майном подружжя.

На підставі викладеного висновок суду про безпідставність вимоги визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 відповідає вимогам закону.

Аргумент апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд безпідставно не прийняв заяву про зміну позову, також на увагу не заслуговує.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Установлено, що 06.11.2018 року судом першої інстанції відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 , предметом якого були вимоги - розірвати договір позики від 26.09.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Призначено підготовче засідання на 03.12.2018 року та в цей же день закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті ( а.с.84,94).

26.03.2019 року, тобто вже після закриття підготовчого провадження, ОСОБА_1 подано заяву про зміну позовних вимог ( а.с. 163-164).

Зважаючи на те, що заява про зміну предмету позову була подана після закінчення підготовчого засідання, судом першої інстанції правомірно відмовлено в її прийнятті.

Також суд першої інстанції підставно залишив поза увагою клопотання позивача про вихід за межі його позовних вимог, оскільки чинний ЦПК такого права суду не надає.

Відповідно до статей 651,652, ЦПК України договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін.

При цьому розірвання розглядається як дострокове припинення договірних зобов`язань.

Заявляючи вимогу про розірвання договору позики від 26.09.2015 року , строк повернення позики за яким до 26.09.2017 року, ОСОБА_1 підстав для пред`явлення такої вимоги не вказав.

На підставі викладеного рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави до скасування якого відсутні, висновків якого аргументи апеляційної скарги не спростовують.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-384, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук