Справа № 522/8994/19
Провадження № 2/522/5990/19
22 жовтня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Свяченої Ю.Б.
при секретарі судового засідання Шеян І. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -
Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_2 таким що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що їй на підставі свідоцтва про право власності від 12 липня 2010 року та витягу про реєстрацію права власності належить 12/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки за № 5 від 23.05.2019 року за вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_2 1961 року народження, ОСОБА_1 1937 року народження; ОСОБА_3 1963 року народження; ОСОБА_4 1983 року народження; ОСОБА_5 2011 року народження; ОСОБА_5 2018 року народження. Також позивач зазначила, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 15 жовтня 2002 року шлюб між ОСОБА_3 , яка є її донькою, та ОСОБА_2 розірвано. Відповідно до акту про не проживання від 23 травня 2019 року ОСОБА_2 з 15 жовтня 2002 року за вказаною адресою не проживає, його особистих речей у будинку немає. Тому, у зв`язку з наявністю реєстрації відповідача у домоволодінні перешкоджає позивачу у праві володінні, користуванні та розпорядженням майном.
Ухвалою суду від 20 червня 2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 18 липня 2019 року.
Протокольною ухвалою суду від 18 липня 2019 року підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду на 23 вересня 2019 року
Судове засідання 23 вересня 2019 року відкладено на 22 жовтня 2019 року, у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному.
У судовому засіданні 22 жовтня 2019 року позивач позовні вимоги підтримала просила суд задовольнити у повному обсязі, пояснивши, що ОСОБА_2 17 років не проживає, у житловому приміщенні, за адресою: АДРЕСА_1 .
У судове засідання 22 жовтня 2019 року відповідач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомляв.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, на підставі заяви позивача про заочний розгляд справи згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача в заочному порядку.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думку позивача та пояснення свідка, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 . виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 12/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12.07.2010 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.08.2010 року.
Відповідно до довідки за № 5 від 23.05.2019 року за вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_2 1961 року народження, ОСОБА_1 1937 року народження; ОСОБА_3 1963 року народження; ОСОБА_4 1983 року народження; ОСОБА_5 2011 року народження; ОСОБА_5 2018 року народження.
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 15 жовтня 2002 року шлюб між ОСОБА_3 , яка є донькою позивачки, та ОСОБА_2 розірвано.
Відповідно до акту про не проживання від 23 травня 2019 року ОСОБА_2 . З 15 жовтня 2002 року у домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, його особистих речей у будинку немає
У судовому засіданні 22 жовтня 2019 року була допитана у якості свідка ОСОБА_3 яка є донькою позивачки. Пояснивши, що ОСОБА_2 її колишній чоловік. 17 років не проживають разом, 15 жовтня 2002 року шлюб між ними розірвано. У них є спільна дитина. Відповідач проживає з іншою сім`єю. ОСОБА_3 відносини з ним не підтримує.
В суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідком, його пояснення відповідають та не суперечать обставинам, свідчення про які містяться в інших зібраних по справі доказах.
Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Згідно з ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України).
Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою.
При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні вищевказаним житлом, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем.
Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 15, 16, 319, 321, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 11, 280-283, ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_1 .
Рішення суду після набрання чинності є підставою для зняття Центром надання адміністративних послуг Одеської міської ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Ю.Б. Свячена