П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/1641/19

Номер провадження 22-ц/804/1748/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Сидельнікова А.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - державне підприємство «Селидіввугілля»

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 квітня 2019 року, у складі судді Черкова В.Г., дата складення повного судового рішення 24 квітня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до державного підприємства «Селидіввугілля» (далі ДП «Селидіввугілля») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вимоги обґрунтовані тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем, а 23 січня 2018 року був звільнений з роботи за власним бажанням. В день звільнення розрахунок з ним проведено не було. У зв`язку з цим просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 січня 2018 року по 06 серпня 2018 року в сумі 106 177,12 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 24 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема позивач вказує, що заборгованість по заробітній платі була виплачена підприємством йому різними платежами, останній з яких було здійснено 06 серпня 2018 року; вважає, що тримісячний строк звернення до суду, згідно з ч.1 ст.233 КЗПП України, повинен бути розрахований з дати отримання довідки ВП «Шахта Котляревського» ДП «Селидіввугілля» № 04-22/600 від 06 березня 2019 року.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який підтримав скаргу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, а 23 січня 2018 року був звільнений з роботи за власним бажанням. Після чого, 05 лютого 2018 року, позивач прийнятий на роботу до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвуггіля» ВСП «Шахтоуправління Першотравенське» (а.с.5-11).

При звільненні ОСОБА_1 . повний розрахунок з позивачем проведений не був, а погашення заборгованості по заробітній платі частками протягом 2018 року - до 06 серпня 2018 року.

Згідно довідки відповідача, заборгованість із заробітної плати ДП «Селидіввугілля» була сплачена в повному обсязі 30 березня 2018 року (а.с.12).

За даними виписки по картковому рахунку ПАТ «Ощадбанк», останнє надходження на картковий рахунок ОСОБА_1 по безготівковому нарахуванню на рахунок заробітної плати відбулося 06 серпня 2018 року в розмірі 0,61 грн. (а.с.13-15).

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки відповідач провів з працівником повний розрахунок 30 березня 2018 року.

З висновками суду про пропуск ОСОБА_1 строку на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не можна не погодитися.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду вз дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, про порушене право - невиплату заробітної плати, позивачу стало відомо в день звільнення, коли йому не була видана довідка про заборгованість по заробітній платі та не проведено повного розрахунку.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

У рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено трьохмісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Матеріали справи вказують на те, що остаточний розрахунок із ОСОБА_1 роботодавець здійснив 06 серпня 2018 року, а цей позов поданий 25 березня 2019 року, у зв`язку із чим висновок суду про відмову у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, оскільки такі вимоги позивачем пред`явлено із пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України трьохмісячного строку для звернення до суду, є правильним.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 визначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позивач не ставив питання про поновлення строку для звернення до суду та не наводив будь-яких поважних причин, які перешкоджали йому своєчасно звернутися до суду з позовом.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач вказував, що він не мав можливості звернутися до суду у встановлений законом строк, оскільки працював на іншому підприємстві, яке знаходиться на певній відстані від його місця проживання; з часу звільнення з роботи з ДП «Селидіввугілля» він за межі країни не виїжджав, не хворів, будь-яких об`єктивних причин, які перешкоджали йому у звернені до суду за захистом порушеного права не було.

Заява ОСОБА_1 , викладена в апеляційній скарзі про поновлення строку звернення до суду з цивільним позовом, якщо Донецький апеляційний суд визнає його пропущеним, до уваги колегією суддів не приймається, оскільки вирішення цього питання виходить за межі повноважень апеляційного суду.

Таким чином, з урахуванням норм матеріального права та обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову ОСОБА_1 у позові про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування немає.

Висновок суду першої інстанції щодо початку перебігу строку для подачі позову ОСОБА_1 до суду з 30 березня 2018 року - за довідкою ДП «Селидіввугілля» про погашення заборгованості по заробітній платі в цей день, не змінює правових висновків щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України, а тому, не є підставою для скасування рішення.

Вказана інформація про дату остаточного розрахунку - 30 березня 2018 року, спростовується випискою з карткового рахунку позивача в ПАТ «Ощадбанк», яка відображає надходження сум на рахунок ОСОБА_1 після 30 березня 2018 року і до 06 серпня 2018 року.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні відносяться до вимог про виплату заробітної плати і тому, строки встановлені статтею 233 КЗпП України, не можуть бути застосовані є неспроможними.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (відповідно до преамбули цього Кодексу).

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Як установлено судом першої інстанції, підставою для подачі позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Отже, з урахуванням наведених норм матеріального права, колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано застосував положення ст.233 КЗпП України та дійшов висновку, про відмову ОСОБА_1 у позові про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 апеляційний суд враховує постанови Верховного Суду від 17 квітня 2019 року справа № 750/4168/17 провадження № 61-10417св18, від 17 квітня 2019 року справа № 303/798/17 провадження № 61-20708св18, від 24 квітня 2019 року справа №607/14495/16-ц провадження № 61-42314св18, від 30 січня 2019 року справа № 910/4518/16 провадження № 12-301гс18.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 05 липня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Попова

Т.Б. Ткаченко