Справа № 648/2461/18
Провадження № 2/648/481/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року смт.Білозерка

Білозерський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Рибас А.В.,

при секретарі Кравченко В.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача-адвоката Крупіци О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Білозерка в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

Позивач у серпні місяці 2018 року звернулась до суду з позовною вимогою ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її, ОСОБА_1 , користь борг за договором позики у сумі 156231,90 грн., стверджуючи, що відповідач не виконує свої зобов`язання за договором позики від 14 січня 2011 року. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала на те, що 14 січня 2011 року вона з відповідачем уклали нотаріально посвідчений договір позики, за яким вона передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 44240,00 грн., що за курсом Національного банку України (7,9) станом на 14.01.2011 року еквівалентно 5600,00 доларів США, на строк до 01.02.2011 року. В подальшому, у зв`язку з матеріальним становищем відповідача, за пропозицією останнього за домовленістю сторін термін повернення боргу було відстрочено на три роки, тобто до 01.02.2014 року. Проте у визначений строк боржник також не повернув позивачу грошові кошти та просив відстрочити термін погашення боргу ще на три роки, тобто до 01.02.2018 року. У встановлений строк відповідач грошові кошти не повернув, ухиляється від зустрічі з позивачем, а тому вона звернулася до суду з даним позовом.

22.03.2019 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області заяву відповідача задоволено та скасовано заочне рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 08.11.2018 року у справі №648/2461/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики й справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

У наданий в ухвалі час від представника відповідача надійшов відзив, відповідно до якого просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки грошові кошти позивачем передані відповідачу строком до 01.02.2011 року, а позивач звернувся до суду лише 28.08.2018 року.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові, просила їх задовольнити, надала до суду заяву, в якій просила визнати поважними причини пропуску позовної давності та продовжити строк для звернення з вимогою про стягнення боргу за договором позики.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзові.

Заслухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази з точки зору їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Судом встановлено, що 14 січня 2011 року сторони уклали безпроцентний договір позики на суму 44240,00 грн., що за курсом НБУ (7,9 грн.) станом на 14.01.2011 року становить 5600 доларів США у письмовій формі. Договір підписаний позивачем та відповідачем, що свідчить про те, що при укладанні договору сторони досягли домовленості щодо усіх істотних умов договору: суми позики і строку повернення позики. На укладання договору сторони мали вільне волевиявлення і необхідний обсяг цивільної дієздатності. Договір підлягає виконанню обома сторонами.

На підтвердження позовних вимог позивач послалася на надані нею та досліджені у судовому засіданні документи, а саме: письмовий договір серії ВРЕ №212663, укладений 14.01.2011 року у м.Херсоні та посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Куницею Р.В., зареєстрований в реєстрі за №30. Грошові кошти, які були предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Відповідно до п.5 договору позичальник зобов`язався при зміні місця проживання упродовж строку дії договору позики негайно повідомити про це. Відповідно до п.6 договору, після повернення боргу, позикодавець видає позичальнику власноручну розписку про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважатиметься не повернутим; лист Національного банку України №61/0053/45464 від 21.08.2018 року, згідно з яким станом на 20.08.2018 року встановлено офіційний курс долара США -2789,8554 грн. за 100 доларів США.

Верховний Суд України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Крім того, відповідно до ч.ч. 2-3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, факт знаходження боргових документів - оригіналу договору позики грошових коштів у позивача ОСОБА_1 , свідчить про невиконання ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Позивач ОСОБА_1 позикодавець - свої зобов`язання за договором виконала, коли передала ОСОБА_2 грошові кошти. Виконання позичальником зобов`язань за договором підтверджується умовами договору позики (п.1). Обов`язок позичальника повернути позику передбачено умовами договору (п.2) і ст.1049 ЦК України, згідно з якою позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 1 ст.1050 ЦК України визначає, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, вирішуючи питання, щодо застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Стаття 258 ч.2 п.1 ЦК України передбачає, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю . Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 1 ст.259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій форм

Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

23.02.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики за яким ОСОБА_2 отримав 44240,00 грн., що за курсом НБУ (7,9 грн.) станом на 14.01.2011 року, та кінцевим терміном повернення коштів встановлено 01.02.2011 року, вказаний термін є кінцевим для виконання зобов`язання щодо повернення коштів та з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у зв`язку з чим починається дія трьохрічного строку права звернення позивача до суду.

Приймаючи до уваги, що строк позовної давності закінчився 01.02.2014 року, а позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності 28.08.2018 року та не надав до суду будь-яких належних та допустимих доказів, щодо продовження строку дії договору, укладеного у письмовій формі, а також поважності причин пропуску строку позовної давності, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі в ст.ст.256, 257, 259, 260, 261, 267, 533, 610, 625, 1046, 1047 ЦК України та керуючись ст.ст.141, 259, 263-265, 268, ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Білозерський районний суд Херсонської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 05.07.2019 року.

Суддя Рибас А.В.