КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року

справа 756/2399/18

провадження № 22-ц/824/230/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Юрчуку С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року у складі судді Майбоженко А.М. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики, у якому просила визнати недійсними договір безпроцентної позики грошей №12/13 від 22.12.2013 року та договір позики №09-10/14 від 09.10.2014 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що укладені між відповідачами договори безпроцентної позики є недійсними, оскільки вони були укладені без надання її згоди. ОСОБА_2 , при наданні грошових коштів в позику ОСОБА_3 знав, що останній перебував у шлюбі з позивачем. Частину отриманих грошей в позику ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 , який в подальшому надавав ОСОБА_3 кошти для оплати навчання його дочки та процентів за оспорюваними договорами.

Крім того, зазначає, що договори позики передбачають три види відповідальності за їх невиконання, штраф, пеню, штраф на передачу майна в іпотеку, а сума позичених коштів визначена у іноземній валюті доларах США, відтак спірні договори є недійсними.

В поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Посилається на те, що між ним та ОСОБА_2 укладено договори позики, позивач згоди на їх укладення не надавала. Спірні договори містять вимогу про передачу спільного майна подружжя в іпотеку, а тому вони порушують право власності позивача на це майно. За користування грошовими коштами, отриманими в позику, він сплачував відсотки, а тому ці договори не є безпроцентними. Крім того, частину позичених коштів він передав ОСОБА_4 , який частково повернув їх особисто ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційні скарги представник позивача просить апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що питання щодо визнання недійсними спірних договорів було предметом розгляду Оболонським районним судом у справі 756/13851/15-ц, яким у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Зазначене рішення змінено постановою Верховного Суду від 18.07.2018 року зменшено розмір стягнутої пені за спірними договорами позики з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2

Передача грошових коштів ОСОБА_3 в доларах США не є підставою для визнання договорів позики недійсними. Договір позики для позичальника та його дружини не може вважатися договором про відчуження спірного майна подружжя, оскільки свідчить про набуття позичальником у власність грошових коштів, а не про розпорядження майном. А тому, не надання згоди позивачем на укладення спірних договорів не впливає на їх дійсність.

В судовому засіданні представник позивача та відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 . апеляційні скарги підтримала, просила їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 апеляційні скарги підтримав, просив їх задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13.12.1991 року (а.с.9 т.1).

22 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір безпроцентної позики грошей № 12/13. У відповідності до пункту 1 даного договору позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 193 600,00 грн., що за домовленістю сторін є еквівалентом 22 000 доларів США, із зобов`язанням повернути суму позики у визначеному договором порядку в строк до 01 травня 2014 року включно (а.с.6 т.1).

09 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики № 09-10/14. У відповідності до пункту 1 даного договору позики позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв 5 000 доларів США, із зобов`язанням повернути позику позикодавцеві у визначеному договором порядку в строк до 31 грудня 2014 року включно (а.с.7-8 т.1).

Відповідно до відомостей з ЄДРСР рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 26.09.2016 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року у сумі 4 476 740, 77 грн., у тому числі: основний борг - 589 998, 20 грн., пеня - 3 876 288, 17 грн., три проценти річних - 10 454, 40 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року у сумі 272 721, 84 грн., у тому числі: основний борг 134 090, 50 грн., штраф - 134 090, 50 грн., три проценти річних - 4 540, 84 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 штраф за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року у сумі - 193 600, 00 грн.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1, 2 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України (у редакції чинній на момент укладення договору) договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Умовами спірних договорів передбачено, що відповідач ОСОБА_3 отримав від відповідача ОСОБА_2 грошові кошти в борг.

Оспорювані договори позики підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач ОСОБА_3 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

У ст. 192 ЦК України закріплено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч.1 ст. 524 та ч.1 ст. 533 ЦК України, зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч.2 ст. 524 та ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що визначення в договорі еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті відповідає вимогам ст. 533 ЦК України. Положеннями договору було обумовлено, що сума позики має бути повернута в національній валюті України і її розмір повинен становити не менше суми, еквівалентної 22000 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ, у зв`язку з чим посилання позивача на те, що позика надана в доларах США не є підставою для визнання договору недійсним.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_3 отримав у позику кошти без її згоди, чим відповідно були порушені її права та інтереси та що суд першої інстанції не застосував ст. 65 СК України колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюються відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що умовами оспорюваних договорів передбачено передачу майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності в іпотеку, з огляду на наступне.

Відповідно до п.11 договору №12/13 бепроцентної позики грошей від 22.12.2013 року, в строк до 15.02.2014 року позичальник для забезпечення виконання зобов`язань за цим договором зобов`язуються укласти з позикодавцем іпотечний договір земельної ділянки, що розташована за адресою: Київська обл., Вишгородський р -н, с. Нові Петрівці , загальною площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Матеріали справи не містять відомостей про укладення між відповідачами договору іпотеки.

Окрім того, договір позики для позичальника та його дружини не може вважатися договором про відчуження спірного майна подружжя, оскільки свідчить про набуття позичальником у власність грошових коштів, а не про розпорядження майном.

Не знайшли свого підтвердження матеріалами справи доводи апеляційних скарг, що частину отриманих грошей в позику ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 , який в подальшому надавав ОСОБА_3 кошти для оплати навчання його дочки та процентів за оспорюваними договорами.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 червня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді