Справа № 201/4087/17
Провадження № 2/201/1921/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019р. суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська - Ткаченко Н.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання п.7.1 кредитного договору від 26.06.2007р. недійсним в частині оплати винагороди за надання фінансового інструменту та застосування наслідків недійсності правочину,

ВСТАНОВИЛА:

17.03.2017р. ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання договору частково недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 в позовній заяві, з урахуванням уточнень від 14.09.2017р. посилалася на те, що 26.06.2007р. між нею та банком було укладено кредитний договір №CVIOAU00040016, згідно якого відповідач зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 17035,02 дол.США. Умовами п.7.1. договору передбачено сплату щомісяця, в період сплати, винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту згідно до п.6.2 договору. Разом з тим, в кредитному договорі щодо зобов`язання позичальника по сплаті винагороди за надання фінансового інструменту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану винагороду надаються позичальнику. Обов`язок сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту, позивачка вважає несправедливою умовою договору та такою, що суперечить положенням ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» і це є підставою для визнання такої умови договору недійсною. З огляду на те, що позивачка уклала кредитний договір під впливом істотної помилки щодо своїх прав, як сторони договору та споживача послуг, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним пункт 7.1. кредитного договору №CVIOAU00040016 від 26.06.2007р. щодо оплати винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту. Застосувати наслідки недійсності правочину у вказаній частині, шляхом перерахування щомісячних платежів без оплати винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, згідно п.7.1.договору, а сплачені платежі зарахувати в погашення тіла кредиту.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2018р., яке було залишено без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.06.2018р. в задоволенні позову відмовлено (а.с.№ 96-101, 131-135 т. № 1).

Постановою Верховного Суду від 27.02.2019р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2018р. та постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.06.2018р. були скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.№ 207-212 т. №1).

Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 18.03.2019р. було відкрито провадження по справі та у відповідності до положень ч.5 ст.279 ЦПК України призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою замінено назву відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк» з огляду на те, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повне офіційне найменування банку змінено на Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", скорочене АТ КБ "ПриватБанк".

(а.с.№ 2 т. № 2).

27.03.2019р. до суду надійшов письмовий відзив АТ КБ «ПриватБанк» на позовну заяву, в якому представник відповідача Сокуренко Є.С. (діє на підставі довіреності від 12.10.2018р. - а.с. №15 т. № 2), заперечуючи проти задоволення позову посилався на те, що при укладенні кредитного договору позичальник засвідчила, що погодилася з умовами договору та зобов`язалася їх виконувати, отже, позивачка знала про укладений кредитний договір, тим більше знала про умови п.7.1 договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту та систематично сплачувала таку винагороду. Умови кредитного договору не змінювалися з моменту його підписання, тому при розгляді позову про визнання пункту вказаного договору недійсним з підстав його невідповідності вимогам закону треба виходити з того, що саме в момент укладення договору сторони повинні знати про такі порушення, а тому, перебіг позовної давності має обчислюватись саме з дати укладення договору. Вимога про недійсність кредитного договору, в частині п.7.1. заявлена позивачкою майже через 10 років після укладення договору, тобто, поза межами строку позовної давності, позивачка не обґрунтувала поважність причини пропуску строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Крім того, у відзиві представник відповідача зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню в силу положень закону, в редакції на час укладення договору, а саме з огляду на те, що станом на час укладення кредитного договору ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не забороняла встановлення інших умов, визначених законодавством, зокрема комісійної винагороди. Відповідно до ч.14 ст.47 Закону України Про банки і банківську діяльність банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Норма закону про заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, на час укладення договору не існувала, оскільки відповідні зміни були внесені 22.09.2011р. Разом з тим, встановлена п.7.1. винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту не є платежем, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин, а є комісійною винагородою за надані послуги у розумінні ч.14 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність. Тобто, в договорі сторони чітко встановили та визначили винагороду за надання фінансового інструменту, а не комісію за обслуговування кредиту, тощо, тому така умова не є несправедливою умовою договору, те не суперечить ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, представник відповідача зазначив, що дані позовні вимоги вже були предметом розгляду у справі №718/2403/15-ц, по якій Кіцманський районний суд Чернівецької області ухвалив рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнив, стягнув заборгованість за договором, в тому числі за комісією, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними відмовив в повному обсязі (а.с. № 6-13 т. № 2).

Відповідачем на адресу позивачки ОСОБА_1 та електрону адресу представника позивачки адвоката Кулешір С.О. було надіслано відзив на позов (а.с. № 51-54 т. № 2). Проте у встановлений в ухвалі судді від 18.03.2019р. строк, відповідь на відзив підготовлено не було.

Згідно з ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами та положеннями законодавчих актів, вважаю, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ч.5 ст.411 ЦК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

В постанові від 27.02.2019р. Верховний Суд, скасовуючи рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2018р. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.06.2018р., зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суди, як першої так і апеляційної інстанції, встановивши, що умовами пункту 7.1. договору №CVIOAU00040016 від 26.06.2007р. передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми кредиту, не з`ясували та не встановили (на підставі наданих сторонами доказів та тлумачення змісту умов кредитного договору) правову природу зазначених послуг, чи є ці послуги споживчими послугами та чи включені вони до загальних витрат за споживчим кредитом, та з огляду на встановлене, не визначились чи є ці умови договору нікчемними і чи не підлягають застосуванню наслідки нікчемності окремих умов договору.

За приписами ч. 3 ст.12, ч.1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При розгляді справи було встановлено, що 26.06.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №CVIOAU00040016, відповідно до якого банк надав позивачці у тимчасове цільове використання на споживчі кошти в сумі 17035,02 дол.США.

Відповідно до пункту 7.1. договору, банк зобов`язався надати позичальникові кредитні на строк з 26.06.2007р. по 25.06.2014р. включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 17035,02 дол.США на наступні цілі: споживчі цілі у розмірі 12193,75 дол.США, а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до пункту 1.2 та у розмірі 4841,27 дол.США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктів 2.1.3. та 2.2.7 зазначеного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, а також єдиноразової комісії в розмірі 1% від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.1. цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2. кредитного договору.

Оскільки за умовами п.7.1 договору встановлено, що кредитні кошти позивачкою були отримані на споживчі цілі, вважаю, що особливості регулювання відносин сторін у даній справі визначаються Законом України Про захист прав споживачів.

За положеннями ч.5 ст.11, ч.1, 2 ,7 ст.18 Закону України Про захист прав споживачів" (в редакції від 13.01.2006р.) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за видачу кредиту, обслуговування кредиту, дострокове погашення кредиту тощо і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 12.09.2012р. у справі №6-80цс12, від 25.09.2013р. у справі №6-80цс13 та від 16.11.2016р. у справі №6-1746цс16.

Відповідно до ст.55 Закону України Про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011р. зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

В правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016р. справа № 6-1746цс16, роз`яснено, що положення пунктів 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 13.01.2006р.) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Отже, за положеннями зазначених норм, кредитодавець має право встановлювати крім процентів за користування кредитом, комісії та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги для отримання обслуговування та повернення кредиту, тільки якщо ці дії є послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.

Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 06.09.2017р. у справі № 6-2071цс16 та у постанові Верховного Суду від 06.06.2018р. № 61-16384св18.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007р. №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016р. у справі № 6-1746цс16.

Як зазначає відповідач у наданому відзиві на позов, встановлена пунктом 7.1. винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту не є платежем, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо), а є комісійною винагородою за надані послуги у розумінні ч.14 ст.47 Закону України Про банки і банківську діяльність.

Згідно ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції від 20.06.2007р.) на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: 1) приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб ; 2) відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; 3) розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банк, крім перелічених у ч.1 цієї статті операцій, має право здійснювати такі операції та угоди: 1) операції з валютними цінностями; 2) емісію власних цінних паперів; 3) організацію купівлі та продажу цінних паперів за дорученням клієнтів; 4) здійснення операцій на ринку цінних паперів від свого імені (включаючи андеррайтинг); 5) надання гарантій і поручительств та інших зобов`язань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі; 6) придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг 7) лізинг; 8) послуги з відповідального зберігання та надання в оренду сейфів для зберігання цінностей та документів; 9) випуск, купівлю, продаж і обслуговування чеків, векселів та інших оборотних платіжних інструментів; 10) випуск банківських платіжних карток і здійснення операцій з використанням цих карток; 11) надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських операцій. За умови отримання письмового дозволу НБУ банки також мають право здійснювати такі операції: 1) здійснення інвестицій у статутні фонди та акції інших юридичних осіб; 2) здійснення випуску, обігу, погашення (розповсюдження) державної та іншої грошової лотереї; 3) перевезення валютних цінностей та інкасацію коштів; 4) операції за дорученням клієнтів або від свого імені: з інструментами грошового ринку; з інструментами, що базуються на обмінних курсах та відсотка з фінансовими ф`ючерсами та опціонами; 5) довірче управління коштами та цінними паперами за договорами з юридичними та фізичними особами; 6) депозитарну діяльність і діяльність з ведення реєстрів власників іменних цінних паперів. Комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Отже, відповідно до вищенаведеного переліку банківських операцій, за здійснення яких банком може бути самостійно встановлена комісійна винагорода, за виконання банківських операцій пов`язаних з наданням кредитів, комісійна винагорода не встановлюється, а тому, посилання відповідача на те, що встановлення в кредитному договорі №CVIOAU00040016 комісійної винагороди за надані послуги відповідає положенням ст.47 Закону України Про банки і банківську діяльність є необґрунтованим згідно положень закону.

Крім того, в самому кредитному договорі №CVIOAU00040016 не зазначено, які саме послуги банком надаються споживачу, оплата за які визначена щомісячно в період сплати кредиту у розмірі 0.14% від суми виданого кредиту.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З урахуванням викладеного, доходжу висновку, що умови пункту 7.1 кредитного договору №CVIOAU00040016 в частині сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.14% від суми виданого кредиту є несправедливими, суперечать положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» , тому відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) є недійсними з моменту укладення кредитного договору.

Разом з тим, представник відповідача просив суд застосувати до позовних вимог позивачки наслідки спливу позовної давності та відмовити у позові.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11.09.1997р., передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (§ 570 рішення від 20.09.2011р. у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії ; § 51 рішення від 22.10.1996р. у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства ).

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Початок перебігу позовної давності визначається ст.261 ЦК України. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Частинами 4, 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Враховуючи те, що порушення вимог Закону України Про захист прав споживачів та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, було допущено саме у момент укладення правочину, для фізичної особи, як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014р. у справі №5013/492/12.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

В правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016р. по справі № с 6-2469цс16 роз`яснено, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (а редакції від 18.03.2004р.), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Порушуючи питання про поновлення строків позовної давності, в заяві про уточнення позовних вимог від 18.11.2017р. (а.с. №60 т. № 1) представник позивачки - Олексюк Ф.Ю. (діє на підставі довіреності від 18.11.2013р. - а.с. №8 т. № 1) посилався на те, що строки позовної давності були перервані рішенням Кіцманського районного суд Чернівецької області по справі №718/2403/15-ц.

У відзиві на позов відповідач наголошував на тому, що при укладення кредитного договору позивачка була обізнана та погодилася з його умовами, тим більше знала про умови п.7.1 щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Крім того, позивачка могла також довідатись про порушення її прав після кожної оплати комісії встановленої у договорі, остання сплата комісії відбулася 22.12.2008р.

З мотивувальної частини рішення Кіцманського районного суд Чернівецької області по справі №718/2403/15-ц встановлено, що ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову банка про стягнення заборгованості, звернулася із зустрічним позовом про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 посилалася на те, укладений між нею та банком кредитний договір №CVI0AU00040016 від 26.06.2007р. слід визнати недійсним, оскільки її добровільний підпис ще не означає що вона погодилася з всіма умовами договору. Крім того, кредитний договір суперечить діючому законодавству, оскільки банком була знята комісія в розмірі 1% від суми виданого кредиту та більше того банк знімав щомісячну комісію за користування кредитом в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, що є послугою не передбаченою Законом України «Про захист прав споживачів». Рішенням суду від 24.05.2016р. в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Так, з аналізу норм законодавства, які регулюють питання позовної давності вбачається, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До позовних вимог про визнання недійсним пункту кредитного договору № CVIOAU00040016 від 26.06.2007р., укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 згідно зі ст.257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Враховуючи, що кредитний договір укладено 26.06.2007р. то зі зустрічним позовом до Кіцманського районного суд Чернівецької області ОСОБА_3 .П. звернулася вже з пропуском трьохрічного строку позовної давності, а тому посилання представника позивачки в даному випадку на переривання строку, оцінюю критично.

Крім того, під час вирішення питання про застосування позовної давності, враховую загальний період часу, який минув з моменту укладання договору та звернення ОСОБА_1 до суду з вимогою про визнання недійсним пункту договору, що становить майже 10 років. Під час розгляду справи позивачка не довела той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права раніше, ніж звернулася з позовом до суду.

Підсумовуючи вищевикладене, приходжу до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної строку давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі (а.с. № 91 т. № 1 та а.с. № 7 т. №2).

В зв`язку з відмовою в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним пункту договору, при винесенні рішення не вирішуються питання про застосування наслідків недійсності правочину у вказаній частині.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення спору та ті обставини, що позивачка була звільнена від сплати судового збору за Законом України Про захист прав споживачів", судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640грн. відносяться на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.203, 256,257, 261, 267 ЦК України, ч.5 ст.11, ч.1, 2 ,7 ст.18 Закону України Про захист прав споживачів", п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011р., ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 259, 263-265, ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суддя,

В И Р І Ш И ЛА:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання п.7.1 кредитного договору від 26.06.2007р. недійсним в частині оплати винагороди за надання фінансового інструменту та застосування наслідків недійсності правочину - відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640грн. - віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.