Ухвала

24 червня 2019 року

м. Київ

справа № 442/3605/18

провадження № 61-11502ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Тітова М. Ю. розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 серпня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Дрогобицького міськрайонногой суду Львівської області від 19 лютого 2015 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку. Поділено в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 між його співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до ідеальних долей житлового будинку. Реальна частка ОСОБА_1 у будинку з господарськими будівлями та спорудами, як співвідношення вартості пропонованих до виділу приміщень, будівель та споруд до загальної вартості становить 3/5. Реальна частка ОСОБА_2 у будинку з господарськими будівлями та спорудами, як співвідношення вартості пропонованих до виділу приміщень, будівель та споруд до загальної вартості становить 2/5. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 36 624 грнза відхилення реально виділених часток будинку з господарськими будівлями та спорудами сторонам від ідеальних часток.

Однак вказане рішення суду не виконується, грошові кошти у сумі 36 624 грн на користь позивача ОСОБА_1 не сплачені, тому ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати та три проценти річних у загальному розмірі 26 483, 54 грн у зв`язку з невиконанням рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 19 лютого 2015 року.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати у розмірі 24 126, 56 грн та три проценти річних у розмірі 2 356, 98 грн, а всього 26 483, 54 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У червні 2019 року ОСОБА_1 направила засобами поштового зв`язку до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 серпня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, в якій просила скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено, що з 01 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1 921 грн.

Предметом спору у даній справі є стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у розмірі 26 483, 54 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн x 100 = 192 100 грн), відтак зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституцій України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

ухвалив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 серпня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М. Ю. Тітов