ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/2193/18
Провадження № 22-ц/4820/1133/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

за участю представника апелянта,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №682/2193/18 за позовом ОСОБА_1 до Західно-Чорноморської Рибоохорони Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання та відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причин звільнення та зобов`язання внести зміни в трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, недоплачених відпускних та вихідної допомоги за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Зеленської В.І. від 28 березня 2019 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

встановив:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та після уточнення позовних вимог остаточно просила визнати незаконним і скасувати наказ №1-к від 15.06.2018 року Західно-Чорноморської Рибоохорони Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства про звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул; змінити формулювання підстав звільнення на ч. 1 п. 1 ст. 40 КЗпП; зобов`язати відповідача внести зміни у трудову книжку щодо підстав звільнення; зобов`язати виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, відпускні, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу при звільненні.

Зазначала, що 05 квітня 2017 року відповідно до наказу №49 від 03.04.2017 року її прийнято на роботу на посаду діловода Західно-Чорноморської рибоохорони Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства за строковим трудовим договором до закінчення ліквідації. У зв`язку з виробничою необхідністю наказом №50 від 03.04.2017 року на неї було покладено обов`язки начальника відділу - головного бухгалтера відділу фінансування бухгалтерського обліку та звітності. 18 січня 2018 року її було письмово попереджено, що після закінчення 2-місячного терміну вона підлягає звільненню з роботи відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, але по закінченню цього терміну її не було звільнено. 23 травня 2018 року вона подала заяву про звільнення її з роботи у зв`язку із ліквідацією згідно із п.1 ст.40 КЗпП України. Останнього робочого дня, тобто 06 червня 2018 року голова комісії з ліквідації Західно-Чорноморської рибоохорони запропонував залишитись на роботі ще на тиждень, мотивуючи це тим, що замість неї немає кому подавати звітність. Від цієї пропозиції ОСОБА_1 відмовилась та наступного дня не вийшла на роботу. 20 червня 2018 року, з`явившись на роботу за розрахунком та трудовою книжкою, їй було вручено наказ №1-к від 15.06.2018 року про звільнення за прогул без поважних причин, про що внесено запис в трудову книжку. Вважає, що звільнення є незаконним, оскільки відповідно до п.4 ч.1 ст.36 та п.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати безстроковий трудовий договір, укладений з роботодавцем, попередивши його письмово за два тижні. Тому відповідач зобов`язаний був звільнити ОСОБА_1 з роботи відповідно до поданої нею 25 травня 2018 року заяви про звільнення. Підстав для звільнення її за прогул в роботодавця не було, оскільки з 07 червня 2018 року вона мала право не виходити на роботу.

Тому просила стягнути з відповідача на її користь 174793,84 грн., з яких середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 22.02.2019 р. складає 144338,68 грн., недоплачених відпускних - 6458,04 грн., компенсацію за невикористану відпустку - 8765,40 грн., вихідну допомогу при звільненні - 15231,72 грн.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Західно- ОСОБА_2 Рибоохорони Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в користь ОСОБА_1 5824,40 грн. недоплачених відпускних за період щорічної відпустки з 2 травня 2018 р. по 15 травня 2018 року; компенсацію за 15 днів невикористаної відпустки в сумі 8086,50 грн. та 400 грн. витрат на правову допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати як незаконне та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. На її думку, судом не враховано, що після закінчення 2-місячного терміну з моменту попередження вона підлягала звільненню з роботи за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги, проте по закінченні цього строку її не звільнили. В зв`язку з цим вона 23.05.2018 року подала заяву про звільнення з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Оскільки вона попередила власника про своє звільнення письмово, то відпрацювавши згідно із законом два тижні, правомірно не вийшла на роботу. Суд безпідставно не врахував її волевиявлення на звільнення за власним бажанням.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник апелянта ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про розгляд справи.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на роботу по строковому трудовому договору до закінчення ліквідації на посаду діловода Західно-Чорноморської рибоохорони на підставі наказу № 49 від 03.04.2017 року. Відповідні відомості були внесені в трудову книжку ОСОБА_1

Наказом №50 від 03.04.2017 року у зв`язку з виробничою необхідністю на ОСОБА_1 було покладено виконання обов`язків начальника відділу - головного бухгалтера відділу фінансування бухгалтерського обліку та звітності з наданням права другого підпису, розпорядження рахунками та підписання платіжних документів з 05 квітня 2017 року.

З 24.12.2015 року Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства перебуває в стані припинення.

18 січня 2018 року головою ліквідаційної комісії ОСОБА_1 вручене письмове попередження про наступне звільнення з роботи за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства та скороченням посади.

По закінченні двомісячного строку адміністрацією відповідача не виявлено наміру звільняти позивача, тому трудові відносини за мовчазною згодою сторін вважалися продовженими.

23 травня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення її з посади діловода з 23 травня 2018 року у зв`язку з ліквідацією за ст.40 КЗпП України, в якій також просила виключити її зі складу комісії з ліквідації Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використанні і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства.

ОСОБА_1 07.06.2018 року, 08.06.2018 року та 11.06.2018 р. була відсутня на робочому місці.

Наказом №1-к від 15.06.2018 року, виданим головою комісії з ліквідації Західно-Чорноморської Рибоохорони Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства, ОСОБА_1 звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул).

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що працівник не може ініціювати звільнення з роботи з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, тому заява ОСОБА_1 про її звільнення з роботи у зв`язку з ліквідацією за ст. 40 КЗпП України є безпідставною. Оскільки позивач не вийшла на роботу з 07.06.2018 року, наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України є законним, підстави для зміни формулювання підстав звільнення та внесення змін у трудову книжку позивачки відсутні. Тому вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ч. 1 ст. 44 КЗпП України, також не підлягають задоволенню.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган має запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі організації. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівників.

Згідно з положеннями статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення стосовно зміни формулювання запису в трудовій книжці, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував волевиявлення апелянта на звільнення за власним бажанням, є безпідставними.

Так, у поданій ОСОБА_1 заяві від 23 травня 2018 року про звільнення її з посади діловода нема посилання на її власне бажання як підставу звільнення, а вказано причину звільнення - у зв`язку з ліквідацією за ст.40 КЗпП України.

За змістом ч.1 ст. 38, п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України право розірвати трудовий договір, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні працівник має лише в разі ініціювання звільнення з роботи за власним бажанням.

Відтак у позивача не було обґрунтованих підстав не з`являтися на робоче місце з 07.06.2018 року, а отже, мав місце прогул.

В свою чергу суд першої інстанції правильно констатував, що працівник не може ініціювати звільнення з роботи з підстав, передбачених ст. 40 КЗпП України, зокрема й за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, так як з цих підстав ініціювати розірвання трудового договору може лише власник або уповноважений ним орган, а отже, подана позивачем заява про звільнення від 23.05.2018 року у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України за відсутності відповідної ініціативи власника або уповноваженого ним органу не могла призвести і не призвела до звільнення позивача на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Пунктом 4 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Факт відсутності позивача на робочому місці з 07.06.2018 року не заперечується останньою.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 червня 2019 року.

Судді Л.М. Грох

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова