КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 370/3154/17 Головуючий у І інстанції Мазка Н.Б.
Провадження №22-ц/824/8017/19 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 липня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О.,Приходька К.П.

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 22 лютого 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання відмови від спадщини недійсною, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання відмови від спадщини недійсною. Свої вимоги мотивував тим, що 30 травня 2008 року відповідач по справі, діючи на підставі довіреності від 22 лютого 2008 року від імені свого батька ОСОБА_3 , уклав з ним договір позики на суму 850 000 грн.

Зазначив, що 06 травня 2014 року рішенням Макарівського районного суду Київської області визнано недійсною довіреність від 22 лютого 2008 року, а 01 грудня 2014 року Апеляційний суд Київської області своїм рішенням визнав недійсним договір позики, укладений 30 травня 2008 року, та стягнув з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 850 000 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько відповідача ОСОБА_4

12 лютого 2013 року відповідач письмово відмовився від спадщини після померлого батька і спадщину прийняв ОСОБА_2 - третя особа у даній справі.

Таким чином, позивач вважає, що відмова відповідача від спадщини була спрямована на ухилення від сплати боргу, тому просив суд визнати таку відмову недійсною та накласти стягнення на частину спадщини ОСОБА_4 , яка становить його частку.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 серпня 2015 року, позивачу в задоволенні позову було відмовлено.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Макарівського районного суду Київської області із заявою про перегляд вищезазначеного рішення за нововиявленими обставинами.

Заявник посилався на те, що 23 лютого 2017 року старшим слідчим слідчого відділу Деснянського ГУ НП України в м. Києві повідомлено ОСОБА_5 про підозру у скоєнні кримінального правопорушення (кримінальне провадження №0009398). Наголошував, що в повідомленні про підозру від 23 лютого 2017 року вказується, що ОСОБА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно протиправно, з корисливих мотивів, використовуючи завідомо підроблену довіреність, ввів в оману заявника та отримав від нього грошові кошти. Таким чином, слідством встановлено достатньо доказів заволодіння ОСОБА_4 чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненому в особливо великих розмірах, тобто скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Тому просив скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року про визнання відмови від спадщини недійсною у зв`язку з нововиявленими обставинами та розглянути його позов за загальними правилами розгляду цивільних справ по першій інстанції.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 22 лютого 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам заявника щодо наявності нововиявлених обставин, про які заявнику не було і не могло бути відомо на час ухвалення рішення по даній справі. Просив апеляційний суд врахувати, що звертаючись із позовом про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, він ще не мав доказів умисного ухилення відповідача від отримання спадкового майна, а саме обвинувального акту відносно ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0009398 від 27 червня 2013 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Також, не було на той час і вироку Дарницького районного суду від 21 червня 2018 року, яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні вказаного злочину та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. Не було також вироку Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Саме ці обставини, на думку заявника, доводять факт наміру спадкоємця уникнути задоволення вимоги свого кредитора шляхом відмови від отримання спадщини, що є зловживанням ним своїм правом на таку відмову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення заявника ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції виходив із того, що з урахуванням вимог ст. ст. 1273-1274 ЦК України та предмету позову по справі № 370/3154/14-ц (визнання відмови від спадщини недійсною), чинним законодавством не передбачено правових норм, за допомогою яких можливо зобов`язати особу скористатись своїм тим чи іншим законним правом.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про те, що відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції не дав оцінки обставинам, на які заявник вказував, як на нововиявлені, з точки зору положень ст. 423 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, позивач ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених вимог посилався на існування у спадкоємця ОСОБА_4 , який достеменно знав про незаконність своїх дій при оформленні договору позики з позивачем на підставі підробленої довіреності, наміру уникнути задоволення вимог свого кредитора та ухилитися від сплати боргу.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача, Макарівський районний суд Київської області дійшов висновку про не доведення позивачем вказаних обставин, а саме того, що відмова ОСОБА_4 була спрямована на ухилення від сплати боргу, оскільки рішення Апеляційного суду Київської області щодо стягнення з ОСОБА_4 боргу в сумі 850 000 грн. було винесено 01 грудня 2014 року, тобто після спливу 1 року і 10 місяців подання письмової заяви про відмову від прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України встановлено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявленими обставинами за своєю юридичною суттю є фактичні дані, що у встановленому порядку спростовують факти, які були покладені в основу судового рішення.

Для вирішення питання про наявність підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, необхідно розрізняти поняття нововиявленої обставини (як факту) і нового доказу (як підтвердження факту).

Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - остаточності рішень суду. Цей принцип визначає, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення від 3.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», п.40).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би привести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (рішення від 18.11.2004 у справі «Pravednaya v. Russia», пп.27, 28).

Звертаючись із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 зазначав, що на момент розгляду справи у нього не було в наявності достатньо доказів, підтверджуючих наявність умислу ОСОБА_4 ще в 2008 році на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), що напряму вказує на свідоме уникнення відповідачем можливості нести матеріальну відповідальність за недійсним правочином, шляхом відмови від спадщини. На даний час ці обставини встановлені відповідними вироками суду, які на думку заявника слід розглядати як нововиявлені.

Розглядаючи заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам, які покладені в основу заяви, з урахуванням положень ст. 423 ЦПК України, та не зазначив, мають ці обставини характер нововиявлених, чи ні, не перевірив наявність підстав для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції фактично зробив висновок щодо необґрунтованості позовних вимог про визнання відмови від спадщини недійсною, не перевіривши належним чином, чи являються обставини, про які зазначає ОСОБА_1 у заяві, такими, які могли би вплинути на висновки суду щодо обґрунтованості позовних вимог, чи були вони відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, чи встановлювались вони судом при розгляді справи по суті.

Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з положеннями ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи зазначене, оскаржувана ухвала судом першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, тому постановлена у справі ухвала суду не може вважатись законною і обґрунтованою.

Порушення норм процесуального права призвели до передчасного висновку про відмову у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Доводи апеляційної скарги заявника про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи є обґрунтованими.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 4 "Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами" апеляційний суд відповідно до наданих йому повноважень має право постановити ухвалу про скасування ухвали суду першої інстанції про залишення заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами без задоволення, постановленої з порушенням норм процесуального права, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, до повноважень якого законом віднесено вирішення цього питання.

Отже, виправити допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права апеляційний суд повноважень не має, оскільки правом перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, наділений лише суд, до повноважень якого законом віднесено вирішення питання перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідно до пунктів 1, 4 ст. 379 ЦПК України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали є підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, з метою забезпечення справедливої рівноваги між інтересами заявника та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що вирішуючи питання перегляду справи за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 423 ЦПК України повинен перевірити, чи були обставини, які встановлені вироком Дарницького районного суду від 21 червня 2018 року, а також вироком Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, встановлені судом першої інстанції при розгляді справи по суті; чи були ці обставини відмові заявникові на час розгляду справи; чи можуть ці обставини вплинути на результат розгляду спору по суті.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 74, ст. 379, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 22 лютого 2019 року- скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 10 липня 2019 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.О. Журба

К.П. Приходько