Справа № 761/7138/19
Провадження № 2/761/4299/2019
10 вересня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі
головуючого судді Мальцева Д.О.
за участю секретаря Чугаєва І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції м. Києва про зняття арешту з майна,
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції м. Києва (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив зняти арешт із всього нерухомого та рухомого майна ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови Відділу ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження по виконавчому провадженню № 35480583 від 03.12.2012 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційний запис від 03.12.2012 № 13329806 про арешт невизначеного майна та всього рухомого майна ОСОБА_1 , виключити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна реєстраційний запис від 03.12.2012 за № 13329852 про арешт рухомого майна ОСОБА_1 та заборону його відчуження.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу стало відомо про арешт, накладений відповідачем на все рухоме та нерухоме майно. На звернення позивача щодо звільнення майна з-під арешту відповідач повідомив, що не має такої можливості, оскільки виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт, знищене, строк його зберігання закінчився, позивачу рекомендовано звернутись з позовом до суду в порядку ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».
У зв`язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Від відповідача відзив не надходив.
21.02.2019 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху.
19.03.2019 ухвалою суду по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено сторонам строки для надання заяв по суті справи.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно положень ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
З врахуванням тієї обставини, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, відзиву проти позовної заяви не надав, а також того, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів.
Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки № 155404071 від 07.02.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на все майно позивача 12.06.2008 реєстратором Перша київська державна нотаріальна контора накладено арешт нерухомого майна, підстава обтяження - постанова АК 238413 від 31.05.2008, видана ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві, державний виконавець - Рябець М.В., реєстраційний номер обтяження - 13329806.
Відповідно до Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за № 39103021 від 03.12.2012на все рухоме майно позивача накладено арешту на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 35480583, виданої ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві державний виконавець Артемчук Т.В., реєстраційний номер обтяження - 13329852.
Як вбачається з матеріалів справи, вказана постанова винесена в рамках виконавчого провадження № 35480583, яке розпочато на підставі виконавчого листа від 18.10.2012 № 1-724/11, виданого Печерським районним судом м. Києва, резолютивна частина рішення - конфіскація у ОСОБА_1 всього майна, яке належить йому на праві власності на користь держави.
18.06.2013 виконавче провадження закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення).
25.01.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення майна з-під арешту, накладеного в рамках виконавчого провадження № 35480583.
Листом від 31.01.2019 відповідач повідомив позивача про те, що вказане виконавче провадження знищене в 2017 році, за закінченням терміну зберігання та роз`яснено порядок зняття арешту з майна.
Так, згідно з ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на момент вчинення виконавчих дій, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Положеннями ч. 2 ст. 57 Закону передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 1 ст. 50 Закону).
Згідно ч. 2 ст. 50 Закону, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
При цьому, згідно ч. 1 ст. 6 Закону, державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Таким чином, аналізуючи положення вказаного Закону, саме на державного виконавця в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, визначених в тому числі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону, покладено обов`язок вказати в постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав та про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Позивач, звертаючи до суду з вказаним позовом та обираючи спосіб захисту, посилається на ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначає, що існування арешту та заборони відчуження майна порушує його конституційні права власника майна.
Так, згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положеннями ч. 1-2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016) визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Аналогічні положення містить і ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 30.06.1999.
Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 2 вказаної ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Наведеною нормою визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.
При цьому, положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
В судовому засіданні встановлено, що спір між сторонами виник не з приводу права власності на майно, яке на думку позивача, має належати йому, а не відповідачу, а з приводу неналежного виконання відповідачем своїх посадових обов`язків під час вчинення виконавчих дій та закінчення виконавчого провадження.
При цьому, знищення виконавчого провадження за закінченням терміну зберігання не свідчить про належне виконання рішення суду, належних та допустимих доказів того, що рішення суду виконано, до матеріалів справи не надано.
З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 353-355, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд, -
Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції м. Києва про зняття арешту з майна.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Дата складання повного тексту рішення суду - 24.09.2019.

Суддя: