Провадження № 22-ц/811/980/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пшенична Уляна Вікторівна, про визнання договору дарування будинку частково недійсним та визнання права на обов`язкову частку власності будинку, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пшенична Уляна Вікторівна, про визнання договору дарування будинку частково недійсним та визнання права на обов`язкову частку власності будинку.

Позовна заява мотивована тим, що він з дати свого народження до смерті батька ОСОБА_4 проживав і був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 . Вказував, що останні роки перед смертю батько зловживав спиртними напоями. 08 червня 2012 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 60/100 частин домоволодіння на АДРЕСА_1 .

Спірний правочин вважав недійсним, оскільки відповідач скористався безпорадним станом його батька, а саме станом алкогольного сп`яніння, та приховав від нотаріуса, що у дарувальника є син, який перебуває на його утриманні, прописаний у вказаному будинку та є людиною з інвалідністю другої групи.

З урахуванням зазначених обставин, ОСОБА_3 на підставі ч.ч.1,3,6 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.216 ЦК України просив:

визнати договір дарування будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., за реєстровим №980 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - недійсним;

скасувати державну реєстрацію права власності видану ОСОБА_1 , проведену на підставі договору дарування будинку АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В. за реєстровим №980 між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 (т.1 а.с.2-4).

У подальшому, ОСОБА_3 уточнював свої вимоги згідно заяви від 01 грудня 2014 року, де просив визнати договір дарування будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., за реєстровим №980 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - недійсним (т.1 а.с.54).

Згідно заяви про уточнення позовних вимог від 05 січня 2016 року ОСОБА_3 просив:

визнати договір дарування будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Пшеничною У.В., за реєстровим №980 між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , частково недійсним в частині позбавлення його права на ј обов`язкову частку як непрацездатного сина-інваліда;

визнати за ним право на обов`язкову ј частку власності будинку зазначеного в договорі дарування будинку АДРЕСА_1 , посвідченому приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., за реєстровим №980 між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 (т.1 а.с.234).

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду міста Львова від 10 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд залишив поза увагою те, що він є людиною з інвалідністю другої групи, проживав з часу свого народження у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом з батьком і зареєстрований у ньому з 1996 року.

Ще за життя ОСОБА_4 звертався в органи поліції про скоєння щодо нього злочину, а саме, що його племінники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скориставшись його хворобою алкоголізму, заволоділи його будинком, якого він не мав наміру дарувати.

Просив скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 травня 2016 року в частині позбавлення його права на ј обов`язкову частку та ухвалити нове рішення яким його позовні вимоги задовольнити повністю (т.2 а.с.38-40).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 щодо заперечень на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 травня 2016 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір дарування будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 08 чернвя 2012 року укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, спрямований на реальне настання правових наслідків - володіння нерухомістю. Оспорюваний договір дарування відповідає вимогам закону, тому немає підстав для визнання вказаного договору недійсним.

З таким висновком суду погодитися не можна виходячи із наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третью, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідних спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 08 червня 2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В. посвідчений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_1 прийняв як дарунок 60/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

На час укладення спірного договор,у ОСОБА_4 був власником 60/100 частин вказаного домоволодіння.

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином ОСОБА_4 (дарувальника), зареєстрований та проживає з народження у спірному будинку на АДРЕСА_1 .

Згідно довідки серії ЛВА 1 № 300964, виданої 09.04.2008 року Галицькою районною МСЕК Львівського обласного центру МСЕ ОСОБА_3. встановлено другу групу інвалідності з визначенням терміну чергового огляду 09 квітня 2010 року (т.1 а.с.20).

Згідно довідки серії ЛВА -1 №472600, виданої 08.04.2010 року Галицькою районною МСЕК Львівського обласного МСЕ ОСОБА_3 . встановлено другу групу інвалідності з визначенням терміну чергового огляду 08 квітня 2012 року (т.1 а.с.21).

Згідно довідки серії 10 ААА №859385, виданою 19.04.2012 року Галицькою районною МСЕК Львівського обласного МСЕ ОСОБА_3 встановлено другу групу інвалідності з визначенням терміну чергового огляду 19 квітня 2014 року (т.1 а.с.22).

Згідно довідки серії 10 ААВ №693462, виданою 17.04.2014 року Галицькою районною МСЕК Львівського обласного МСЕ ОСОБА_3 встановлено другу групу інвалідності з визначенням терміну чергового огляду 17 квітня 2016 року (т.1 а.с.23).

Відповідно до пенсійного посвідчення та довідки Управління Пенсійного фонду у Галицькому районі м. Львова від 03 жовтня 2014 року ОСОБА_3 отримує пенсію по інвалідності другої групи загального захворювання (а.с.9)

Конституційний Суд України, розкриваючи у п.2.3. рішення від 11 лютого 2014 року №1-рп/2014 у справі №1-1/2014 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 ЦК України (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 ЦК щодо права на обов`язкову частку у спадщині, дійшов висновку, що таке поняття ґрунтується на положеннях ч.3 ст.75 СК, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів І,ІІ та ІІІ групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року №966-ХІV (далі -Закон №966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV p з наступними змінами (далі -закон №1058) до непрацездатних належить, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку.

На підставі аналізу положень Конституції України, ЦК України, Сімейного кодексу, Закону №966, Закону №1058 Конституційний Суд України дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами І,ІІ чи ІІІ групи.

Отже, в суді апеляційної інстанції беззаперечно встановлено, що на момент укладення спірного правочину (станом на 08 червня 2012 року) ОСОБА_3 був непрацездатною дитиною ОСОБА_4 і мав право на обов`язкову частку у майні останнього, тому зазначений договір не відповідає вимогам закону.

Також у жовтні 2013 року ОСОБА_4 (дарувальник за спірним правочином) звернувся до Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області із заявою про те, що 08 червня 2012 року невстановлені особи, знаючи про те, що він зловживає спиртними напоями, шахрайським способом оформили документи на його житло по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 89-91).

При допиті в якості потерпілого від 02 жовтня 2013 року ОСОБА_4 зазначав, що 08 червня 2012 року його племінниця ОСОБА_5 запропонувала йому піти до нотаріуса. Скільки часу він був у нотаріуса не пам`ятає, так як був в стані алкогольного сп`яніння. У вересні 2013 року його дружина ОСОБА_9 повідомила його про те, що квитанції на оплату комунальних послуг зазначено прізвище його племінника ОСОБА_1 .

Зазначав, що його обманули племінники, і що він не міг так поступити відносно свого сина ОСОБА_10 (т.1 а.с.89-91).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть від 23 листопада 2013 року (т.1 а.с.8).

Як видно із висновку №947/2013 судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_4 від 2312.2013 року, такий в останні роки життя страждав від алкоголізму і його смерть наступила від отруєння етиловим спиртом (т.1 а.с.180-192).

Постановою Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 27 березня 2014 року кримінальне провадження по вищевказаному факту було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Системний аналіз зазначених доказів в їх сукупності дає підстави для висновку про те, що при укладенні договору дарування 60/100 частин будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 від 08 червня 2012 року були порушені права ОСОБА_3 , даний договір суперечить його правам та інтересам, а тому слід визнати його недійсним та скасувати державну реєстрацію.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 (в редакції його вимог від 08 вересня 2014 року) колегія суддів не убачає підстав для визнання договору дарування будинку АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Пшеничною У.В., за реєстровим №980 між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , частково недійсним в частині позбавлення права на ј обов`язкову частку непрацездатного сина-інваліда ОСОБА_3 та визнання за ОСОБА_3 права на обов`язкову ј частку власності будинку зазначеного в договорі дарування будинку АДРЕСА_1 , посвідченому приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., за реєстровим №980 між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , оскільки визначення часток у майні померлого ОСОБА_4 повинно здійснюватися нотаріусом на підставі заведеної спадкової справи.

Також в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_3 адвокатом Дмитренком В.П. подано клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 8000 гривень.

Зазначене клопотання підлягає задоволенню частково.

Відповідно ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірною із:

складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Адвокат Дмитренко В.П. участі в суді апеляційної інстанції не приймав, його правова допомога зводилася до надання письмового пояснення по суті обставин справи з урахуванням постанови ЦКС ВС від 30 січня 2019 року на 4-ох аркушах (т.2 а.с.170-173), клопотання про приєднання доказів на 2 - ох аркушах (т.2 а.с. 174-175), заперечення на клопотання на 3 - ох аркушах (т.2 а.с.207-209).

Зважаючи на обсяг виконаних адвокатом робіт, та часу, витрачених адвокатом на виконання відповідних робіт, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3000 гривень витрат за надання правничої допомоги, а в решті вимог - відмовити.

Ураховуючи наведене апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до задоволення, Галицького районного суду м. Львова від 10 травня 2016 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 травня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати договір дарування будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В. за реєстровим № 980 між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 недійсним.

Скасувати державну реєстрацію права власності, видану на ОСОБА_1 , проведену на підставі договору дарування будинку АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., за реєстровим № 980.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 355 гривень судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3000 гривень витрат за правничу допомогу.

В решті вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.