П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 221/1343/19

Номер провадження 22-ц/804/1795/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 02 травня 2019 року, у складі судді Писанець Н.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про розірвання шлюбу,

В с т а н о в и в:

26 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований Волноваським відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 156 від 09 листопада 2002 року.

В мотивування позову зазначив, що з 09 листопада 2002 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого народились сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Протягом останніх декількох років стосунки з дружиною розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Тривалий час кожен з подружжя проживає окремо, сімейне життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Примирення та збереження шлюбу неможливе, перебування у шлюбі суперечить інтересам дітей та інтересам позивача.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 02 травня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Волноваського районного управління юстиції 09 листопада 2002 року, актовий запис № 156, розірвано.

Після розірвання шлюбу залишено відповідачці ОСОБА_2 шлюбне прізвище - ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила частково скасувати рішення суду першої інстанції, виключивши із описової частини посилання, що діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будуть мешкати з позивачем. В іншій частині рішення залишити без змін.

Зокрема зазначила, що зареєстрована та проживає в одній квартирі з позивачем за адресою: квартира АДРЕСА_1 . Однак, позивач у позовній заяві вказав, що сторони проживають за різними адресами, вказавши, що вона проживає у будинку АДРЕСА_2 , що є адресою бабки позивача. Тому відповідач не отримала копії позову, не знала його змісту, зокрема того, що позивачем зазначено місце проживання дітей разом з ним. У теперішній час позивач погрожує їй, що не буде надавати дітей для спілкування, оскільки діти за рішенням суду проживають з ним.

Також вказала, що не заперечує проти розірвання шлюбу, однак вважає за необхідне внести зміни в описову частину судового рішення щодо визначення проживання дітей з позивачем, оскільки дана обставина не була предметом розгляду в суді першої інстанції та щодо цього питання між сторонами існує спір.

Позивачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що відповідач на час подання позову проти розірвання шлюбу не заперечувала, мешкала з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за невідомою адресою, тому просила вказати адресу її місця проживання за місцем проживання його бабусі, а саме: АДРЕСА_2 , що підтверджує скріншот листування у додатку Вайбер. Про подання до суду позову він відповідача повідомив, надавши їй фотокопію позову. 18 березня 2019 року відповідач разом із сином повернулась додому та проживають за адресою АДРЕСА_1 .

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 46, 57).

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду частково скасувати, виключивши вказівку про місце проживання дітей з позивачем, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до висновку про задоволення апеляційної скарги, а рішення суду - зміні, з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Правомірність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо розірвання шлюбу сторонами не оскаржується, в зв`язку з чим законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині апеляційною інстанцією не перевіряється виходячи з меж перегляду справи в порядку апеляції.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 листопада 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Волноваського районного управління юстиції, актовий запис № 156. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які будуть мешкати з позивачем. Питання про стягнення аліментів між сторонами вирішено у добровільному порядку. Спір про поділ майна відсутній. Спільне життя між сторонами не можливо, оскільки сторони тривалий час не мешкають однією родиною, між ними постійно виникають сварки, які негативно впливають на виховання дітей.

Задовольняючи позовну заяву ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, суд виходив з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу - потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу - є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову.

Однак, колегія суддів не може погодитись із встановленою судом обставиною того, що сини сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будуть мешкати з позивачем, оскільки дана обставина не ґрунтується на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами матеріального та процесуального законодавства з огляду на наступне.

У позовній заяві ОСОБА_1 не зазначив відомостей щодо місця проживання дітей після розірвання шлюбу між сторонами, отже у даній справі визначення місця проживання дітей після розірвання шлюбу не входило до предмету позовних вимог.

25 квітня 2019 року відповідач звернулась до суду із заявою про розгляд справи у її відсутності. Зазначила, що з позовом згодна, випробувальний термін строком один місяць просила не надавати (а.с.20).

02 травня 2019 року позивач звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що після розірвання шлюбу діти будуть мешкати з ним (а.с.21).

Як пояснила в апеляційному суді відповідач, між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання їх спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Як роз`яснено у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст.215 ЦПК. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Відповідно до п.14 даної Постанови у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Разом з тим, обставини щодо місця проживання неповнолітніх дітей разом із батьком, позивачем по справі, судом не встановлювалися.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 не зазначав про те, що сторони дійшли згоди щодо місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 разом із ним та про те, що між сторонами не існує спору з цього приводу.

Справа розглянута судом першої інстанції за відсутністю сторін, і під час розгляду справи судом не з`ясовувалось питання щодо місця проживання дітей.

Вирішуючи спір про розірвання шлюбу, суд першої інстанції без з`ясування обставин щодо місця проживання неповнолітніх дітей, не пересвідчившись чи не існує між сторонами спору щодо місця проживання їх дітей, в мотивувальній частині рішення зазначив, що ОСОБА_3 , 2003 року народження та ОСОБА_3 , 2015 року народження, будуть мешкати з позивачем.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1 ст. 376 ЦПК України).

Згідно з ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, оскільки предмет та підстави позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу не стосувались питання про визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та враховуючи положення ст.376 ЦПК України, наявні підстави рішення суду першої інстанції змінити шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на те, що діти будуть мешкати з позивачем.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у випадку виникнення спору визначення місця проживання дітей, сторони мають право звернутися до суду із окремим позовом.

Враховуючи зміну рішення суду першої інстанції, відповідно до ст.ст.141, 382 ЦПК України слід стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати по сплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в сумі 1152,60 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 02 травня 2019 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будуть мешкати з позивачем.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, 1152 гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 01 липня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Л.М.Кочегарова

С.А.Попова