Справа № 199/2002/19
(2/199/2104/19)
РІШЕННЯ

Іменем України

10.06.2019 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Куземі О.Г., за участі відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дніпра в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між позивачем, що є правонаступником всіх прав та обов`язків Закритого акціонерного товариства «Український мобільний зв`язок» та відповідачем по справі була досягнута згода з усіх істотних умов і укладено договір про надання послуг мобільного зв`язку № 4698539/1.11871835 від 30.06.2009 р. З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв`язку відповідачеві було присвоєно особовий рахунок НОМЕР_1 . з технічних причин, у зв`язку з переходом ПрАТ «ВФ Україна» на нову білінгву систему особовий рахунок було змінено на № 40.

Відповідно до умов Договору та Умов користування мережами мобільного зв`язку, що є невід`ємною частиною зазначеного договору, та згоду з якими підтверджено підписом відповідача, останній взяв на себе обов`язок своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі оператора, особисто перевіряти залишок авансового платежу та вносити відповідні платежі за послуги, отримані за договором. Згідно умов Договору, відповідач взяв на себе обов`язок своєчасно оплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі мобільного зв`язку. За наявності авансу рахунки повинні бути сплачені в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

08.12.2017 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було видано судовий наказ по справі № 199/8402/17 за заявою ПрАТ «ВФ Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги.

Проте згідно ухвали по справі № 199/8402/17 від 29.12.2017 року, постановленої Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська, судовий наказ по даній справі було скасовано.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. про час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки в судове засідання не повідомив. В наданих поясненнях на відгук позовні вимоги підтримав, заперечував проти обставин викладених у відзиві а позов.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнавав, заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що у травні 2009 року між сторонами було укладено договір № 4698539 про надання послуг мобільного зв`язку. З 20.06.2009 року по 30.09.2013 року відповідач користувався послугами позивача. щомісяця вносив авансу плату за послуги у розмірі 35 грн., якщо запізнювався внести плату, оператор тимчасово припиняв надання послуг. У вересні 2013 року надійшло повідомлення від позивача про заборгованість у розмірі 11635 грн. за безперервне користування Інтернетом. Однак послуги Інтернет відповідач не замовляв, додаткових угод щодо підключення номеру до мережі Інтернет з позивачем не укладав. Просив застосувати строки позовної давності, оскільки про наявну заборгованість було відомо позивачу ще в 2013 році, а із даним позовом звернувся позивач лише в 2019 році. На підставі викладеного відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вислухав пояснення представників сторін, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 року, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст.10 ЦПК України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року).

Однак, статтю 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що між сторонами по справі укладено Договір № 4698539/1.11871835 від 19.05.2009 року про надання послуг мобільного зв`язку, згідно якого позивачем замовлені послуги, а саме: SMS, переадресування дзвінка, Вам дзвонили!, Є зв`язок, Переадресація встановлена оператором та надано тарифний пакет GSM «Супер МТС Два нуля». Дату підключення зазначено 30.06.2009 р.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про телекомунікації» споживачі під час замовлення та або отримання телекомунікаційних послуг мають право на: відмову від оплати телекомунікаційних послуг, яку вони не замовляли.

Відповідно до п. 64 «Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг» (затверджених постановою кабінету Міністрів України від 11.04.2012р. № 295) під час здійснення розрахунків оператор, провайдер не має права стягувати плату за послугу, яку споживач не замовляв.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про телекомунікації», споживачі телекомунікаційних послуг зобов`язані виконувати умови договору про надання телекомунікаційних послуг у разі його укладення, у тому числі своєчасно оплачувати отримані ними телекомунікаційні послуги.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтями 1, 32, 37 ч.2 Закону України «Про телекомунікації» передбачено, що абонент - це споживач телекомунікаційних послуг, який отримує телекомунікаційні послуги на умовах договору, котрий передбачає підключення кінцевого обладнання, що перебуває в його власності або користуванні, до телекомунікаційної мережі; оператор телекомунікацій - суб`єкт господарювання, який має право на здійснення діяльності у сфері телекомунікацій із правом на технічне обслуговування та експлуатацію телекомунікаційних мереж.

Споживачі під час замовлення та/або отримання телекомунікаційних послуг мають право на: 1) державний захист своїх прав; 5) вибір виду та кількості телекомунікаційних послуг; 6) безоплатне отримання від оператора, провайдера телекомунікацій вичерпної інформації щодо змісту, якості, вартості та порядку надання телекомунікаційних послуг; оскарження неправомірних дій операторів, провайдерів телекомунікацій шляхом звернення до суду та уповноважених державних органів; відмову від оплати телекомунікаційної послуги, яку вони не замовляли.

Правовими основами діяльності операторів, провайдерів телекомунікацій є пріоритет інтересів споживачів телекомунікаційних послуг, що кореспондує загальному змісту законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст.39 Закону України «Про телекомунікації» оператори телекомунікацій зобов`язані: здійснювати діяльність у сфері телекомунікацій відповідно до законодавства; надавати споживачам вичерпну інформацію, необхідну для укладення договору, а також щодо телекомунікаційних послуг, які вони надають; вести достовірний облік телекомунікаційних послуг, що надаються споживачеві.

Вимогами ч.1 та ч.9 ст.15 Закону України «Про телекомунікації» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

У пункті 3 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 року, надано ряд визначень, відповідно до яких: послуга з доступу до Інтернету - забезпечення можливості з`єднання кінцевого обладнання споживача з Інтернетом.

Договором про надання послуг вважається правочин, укладений між споживачем і оператором, провайдером, за яким оператор, провайдер зобов`язується на замовлення споживача надавати послуги, а споживач - їх оплачувати (якщо інше не передбачено договором).

Згодою споживача є волевиявлення, виражене споживачем у будь-який спосіб, у тому числі вчинення дій, які можуть бути зафіксовані обладнанням оператора, провайдера (голосове, текстове повідомлення, використання сигналів тонового набору тощо).

Відповідно до п.14 Правил, надання послуг здійснюється у разі: 1) укладення договору відповідно до основних вимог, встановлених НКРЗІ; 2) їх оплати споживачем.

Таким чином, право користуватися, передбаченими договором послугами, виникає лише у випадку замовлення послуг Інтернет.

Проте, як встановлено судом відповідач не замовляв послуги з користування інтернетом, в той час, як позивачем нарахована заборгованість саме за користування цією послугою. Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором про надання послуг мобільного зв`язку, зокрема за надання послуг, які не замовлялись відповідачем, є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

При цьому суд критично ставиться до доказу позивача, а саме до заяви відповідача від 14.10.2008 року про підключення послуг Інтернет, оскільки вказана заява подавалась відповідачем на виконання умов договору № 4402493/ 1.11871835 від 26.08.2008 року, а вказаний договір припинив свою дію внаслідок укладення нового договору від 19.05.2009 року. Припинення дії попереднього договору внаслідок укладення іншого визнається позивачем у відповіді на відзив.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 12,81,144,263-265,274-279 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У позові Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги,- відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складання повного рішення апеляційної скарги.

Суддя