Ухвала

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 465/10830/13-ц

провадження № 61-34670св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - Львівська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розподіл часток.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності (по 1/2 кожній) квартира АДРЕСА_1 , квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 .

За згодою відповідачів він орендував зазначені квартири, провів їх реконструкцію під офіси, внаслідок чого створені нові нежитлові приміщення. Всі роботи виконувалися за його рахунок, зокрема, ним влаштовано антресоль та внутрішні сходи, у результаті чого, приміщення по АДРЕСА_2 стало дворівневим, замінено вікна та двері, замінено електромережі та мережі водопостачання та водовідведення, поштукатурено, пошпакльовано та пофарбовано стіни, зроблено стяжку на підлозі, встановлено плитку, нове сантехнічне обладнання.

Враховуючи викладене позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати за ним право власності на: 1/3 частини нежитлового приміщення загальною площею 66,2 кв. м, що позначене на технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6 із коморою в підвалі площею 5,0 кв. м у будинку АДРЕСА_1 ; 1/3 частини нежитлового приміщення загальною площею 36,2 кв. м, що позначене на технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3 із коморою в підвалі площею 14,0 кв. м у будинку АДРЕСА_3 ; 1/3 частини нежитлового приміщення загальною площею 87,6 кв. м, що позначене на технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-6 у будинку АДРЕСА_2 .

У грудня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про виселення та визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що вони передали в оренду ОСОБА_4 , для ведення підприємницької діяльності до 01 вересня 2013 року приміщення по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, та АДРЕСА_4 . По закінченню строку дії договору оренди вони не мали наміру його продовжувати і відповідно 03 вересня та 10 вересня 2013 року звернулися до ОСОБА_4 із листом про повернення орендованих приміщень. У відповідь на їхні вимоги ОСОБА_4 заявив, що звільняти орендовані приміщення не збирається, оскільки він вклав у реконструкцію приміщень власні кошти і вимагає частку у цих приміщеннях.

З урахуванням викладеного, позивачі за зустрічним позовом просили: визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право приватної спільної часткової власності (по 1/2 частини кожному): на нежитлове приміщення загальною площею 66,2 кв. м, що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6 із коморою в підвалі площею 5,0 кв. м по АДРЕСА_1; на нежитлове приміщення площею 36,6 кв. м, що позначене у технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3 із коморою в підвалі площею 14,0 кв. м у будинку по АДРЕСА_3 ; на нежитлове приміщення загальною площею 87,6 кв. м, що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6 у по АДРЕСА_2 та виселити ОСОБА_1 з вказаних нежитлових приміщень.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено: Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право приватної спільної часткової власності (по 1/2 частини кожному) на: нежитлове приміщення загальною площею 66,2 кв. м, що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6 із коморою в підвалі площею 5,0 кв. м по АДРЕСА_1; нежитлове приміщення площею 36,6 кв. м, що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3 із коморою в підвалі площею 14,0 кв. м по АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення загальною площею 87,6 кв. м, що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6 по АДРЕСА_2 . Виселено ОСОБА_1 із вказаних нежитлових приміщень.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що відмова ОСОБА_1 від звільнення орендованих приміщень та заявлення прав на частку в орендованому майні порушує передбачене статтею 316 ЦК України право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на це майно.

Львівська міська рада, яка не брала участі у справі подала апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. Рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 залишено без змін.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2012-2013 роках без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи та належно затверджених проектів, без відома та згоди територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради переобладнали приміщення трьох квартир, змінивши їх цільове призначення. Пред`являючи позов про визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти нерухомості, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначили відповідачем у справі, лише фізичну особу ОСОБА_1 , а суд першої інстанції у порушення статті 33 ЦПК України 2004 року не вирішив питання про його заміну на належного відповідача, чи залучення із власної ініціативи у порядку, передбаченому частиною другою статті 35 ЦПК України 2004 року, відповідний державний орган чи орган місцевого самоврядування, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, та відповідну інспекцію державного архітектурно-будівельного контрою для надання висновків на виконання її повноважень і дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції незаконно поновив строк для подання апеляційної скарги Львівській міській раді. Судом неправильно застосовані положення статті 376 ЦК України. Судовим рішенням суду першої інстанції не порушені жодні права Львівської міської ради, оскільки первинний спір стосувався не окремо стоячого об`єкта нерухомого майна на земельній ділянці, що перебувала У власності чи користуванні територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, а стосувався приватної власності та правового режиму майна окремих квартир, що знаходилися у багатоповерховому будинку.

У березні 2018 року на адресу суду від прокуратури Львівської області надійшов відзив на касаційну скаргу, згідно з яким ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у 2012-2013 роках без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи та належно затверджених проектів, самовільно переобладнали приміщення трьох квартир у м. Львові під нежитлові приміщення (офіси та магазини), змінивши їх цільове призначення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2017 року відкрито провадження у справі та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Позиція Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 2-1678/2005 за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смак», Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності та зобов`язання вчинити дії.

Постановляючи вказану ухвалу, Верховний Суд виходив із того, що є підстави для відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6?2054цс16 у якому за аналогічних фактичних обставин і тотожних правовідносин вказано про поширення присічного річного строку на оскарження рішення суду першої інстанції прокурором, органом державної влади чи органом місцевого самоврядування незалежно від статусу цих органів у справі, що має наслідком позбавлення прокурора, органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, права яких порушуються оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, права на доступ до правосуддя.

Враховуючи зазначене, вбачається, що оскаржуване судове рішення у цій справі та оскаржувані рішення, які передані на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту десятого частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 2- 1678/2005.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 465/10830/13-ц ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ часток та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 2-1678/2005.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик