Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 336/8485/15-ц

провадження № 61-2447св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Висоцької В. С., Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2016 року в складі судді Дацюк О. І. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Маловічко С. В., Савченко О. В., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Позовна заява мотивована тим, що 27 липня 2009 року відповідач взяв у борг у позивача суму, еквівалентну 10 000,00 дол. США. 11 вересня 2011 року ще взяв у борг суму, еквівалентну 60 000,00 дол. США терміном до грудня 2012 року.

Гроші ОСОБА_3 не повернув, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 27 липня 2009 року в сумі 239 850,00 грн, заборгованість за договором позики від 11 вересня 2011 року в сумі 1 439 100,00 грн.

За розпискою від 11 вересня 2011 року позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних в сумі 128 563,05 грн та відсотки за користування коштами в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України в сумі 1 210 806,32 грн, всього 3 018 319,37 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 липня 2009 року в сумі 239 850,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 11 вересня 2011 року в сумі 2 778 469,37 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 6 090,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач належним чином не виконав покладених на нього зобов`язань за договорами позики. Розмір боргових зобов`язань суд вважав правильно розрахованим позивачем у гривневому еквіваленті за курсом гривні до долара США на день подання позову, що передбачено змістом розписок. Законом передбачено стягнення процентів за користування позиченими коштами відповідно до статті 1048 ЦК України. Обґрунтованими є вимоги про стягнення 3 % річних за порушення строку виконання грошового зобов`язання з моменту настання цього строку відповідно до статті 625 ЦК України.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зазначені судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки висновку експертизи від 24 червня 2016 року № 191п, зміст розписки від 27 липня 2009 року не містить зобов`язання щодо повернення коштів, у розписці від 11 вересня 2011 року неправильно визначено строк повернення коштів.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими, висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, підстав для їх скасування немає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що між сторонами укладено два договори позики, оформлені у вигляді розписок, оригінали яких були досліджені в процесі розгляду справи та повернуті позивачеві.

У розписці від 27 липня 2009 року рукописним способом зазначено: «Я, ОСОБА_3 , взяв у борг у ОСОБА_1 суму, еквівалентну десяти тисячам доларів США», вказано адресу місця проживання, паспортні дані та після тексту навпроти прізвища ОСОБА_3 поставлено підпис.

Розписка від 11 вересня 2011 року містить такий текст: «Я, ОСОБА_3 , взяв у борг у ОСОБА_1 на строк не менше 1 року до грудня 2012 р. суму, еквівалентну 60 тисячам доларів США, які зобов`язуюсь повернути за вимогою позикодавця в доларах США або в гривні. Позику здійснено під заставу земельних ділянок: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 », а також зазначено місце проживання, паспортні дані, під текстом розписки навпроти прізвища ОСОБА_3 поставлено підпис.

Суд установив, що ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 отримав грошові кошти 27 липня 2009 року у сумі, еквівалентній 10 000,00 дол. США, та 11 вересня 2011 року - в сумі, еквівалентній 60 000,00 дол. США. За розпискою від 27 липня 2009 року строк повернення боргу не визначений, тому зобов`язання мало бути виконаним на вимогу позикодавця, а за розпискою від 11 вересня 2011 року відповідач зобов`язався повернути борг у строк до грудня 2012 року.

23 листопада 2015 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_3 надіслав письмову вимогу про повернення позики у сумі 10 000,00 дол. США, яку відповідач отримав 24 листопада 2015 року.

Суд до вирішення клопотання ОСОБА_3 про призначення почеркознавчої експертизи провів судове засідання, в якому з`ясовувалась наявність в достатній кількості вільних та умовно вільних зразків почерку та підписів ОСОБА_3 , а остаточне вирішення клопотання було відкладено до отримання від позивача оригіналів розписок.

Суд установив, що на досудовому розслідуванні перебувають матеріали кримінального провадження від 04 серпня 2015 року, порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, за фактом шахрайських дій стосовно ОСОБА_1

У межах цього кримінального провадження постановою слідчого від 07 квітня 2016 року була призначена почеркознавча експертиза розписок від 27 липня 2009 року та від 11 вересня 2011 року, на вирішення якої поставлені питання: ОСОБА_3 чи іншою особою виконано текст розписок та підписи в них, у зв`язку з чим оригінали цих розписок були витребувані слідчим органом у позивача.

Відповідно до висновку експерта від 24 червня 2016 року № 191п, виконаного Запорізьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні, рукописні записи та підпис у розписках від 27 липня 2009 року та від 11 вересня 2011 року виконані, ймовірно, ОСОБА_3

Постановою слідчого управління Головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 04 липня 2016 року розписки від імені ОСОБА_3 визнані речовими доказами у кримінальному провадженні та передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_1

Ураховуючи, що експертиза проведена в межах кримінального провадження, перед вирішенням питання про призначення почеркознавчої експертизи у цій цивільній справі ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2016 року витребувано у ОСОБА_1 оригінали розписок. У зв`язку з ненаданням цих доказів ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2016 року визнано обов`язковою явку ОСОБА_1 для надання пояснень з цього питання.

Постановою слідчого від 07 вересня 2016 року у кримінальному провадженні призначено повторну почеркознавчу експертизу, у зв`язку з чим 08 вересня 2016 року оригінали розписок отримані слідчим від сторони позивача.

Зважаючи на вказані обставини, ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки не можливе надання суду оригіналів розписок, які мають бути предметом дослідження цієї експертизи.

29 вересня 2016 року ОСОБА_3 вдруге подав письмове клопотання про призначення у цій справі почеркознавчої експертизи розписок від 27 липня 2009 року та від 11 вересня 2011 року щодо питання, ким виконані від імені ОСОБА_3 текст та підпис у них, а також про призначення фізико-хімічної експертизи для з`ясування питання часу виготовлення розписок, виконання яких він просив доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2016 року в клопотанні відмовлено з тих підстав, що призначення вказаних експертиз є можливим тільки в разі надання об`єктів дослідження - оригіналів розписок, які на теперішній час суду не можуть бути надані.

За таких обставин суд розглянув справу на підставі тих доказів, які містились у матеріалах справи та були досліджені судом, за сукупністю яких визнав доведеним позов ОСОБА_1

У суді апеляційної інстанції відповідач заявив клопотання про призначення у справі почеркознавчої та фізико-хімічної експертиз розписок, оскільки, на думку сторони відповідача, в задоволенні такого клопотання суд першої інстанції відмовив безпідставно.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року в задоволенні клопотання відмовлено у зв`язку з визнанням оригіналів розписок речовими доказами у кримінальному провадженні. Отримати оригінали розписок для проведення експертиз у цій цивільній справі не можливо.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що висновок експерта від 24 червня 2016 року № 191п, виконаний в межах досудового розслідування в кримінальному провадженні, не висловлено в категоричній формі, в ньому надається відповідь про ймовірність написання розписок та вчинення підпису на них ОСОБА_3 Проте в мотивувальній частині висновку зазначено, що за підсумками проведеного порівняльного дослідження рукописних записів в розписках та підписів у них за збіжністю більшості загальних та окремих ознак вони були об`єднані в єдину групу як єдиний почерковий матеріал, що вказує на їх написання однією особою за характерними ознаками. Відповісти на питання в більш категоричній формі щодо підписів не вдалось через стислість досліджуваного підпису, тобто саме через особливості підпису відповідача.

Отже, висновок експерта, прийнятий судом у цій справі в якості письмового доказу про ймовірну належність підпису на оспорюваних розписках ОСОБА_3 , не має категоричного твердження про те, що текст та підписи виконані не відповідачем. Натомість, у сукупності з іншими матеріалами справи та здобутими доказами цей висновок надав суду обґрунтовані підстави вважати, що саме відповідач підписав згадані розписки. Ці обставини визнав ОСОБА_3 у судовому засіданні 26 січня 2016 року, пояснивши, що розписки він писав особисто, але коштів від ОСОБА_1 не отримував, взявши кошти в борг у ОСОБА_5 Потім ОСОБА_3 змінив свою позицію, вказавши, що розписки не писав та не підписував.

Посилання в касаційній скарзі на ті обставини, що ОСОБА_3 весь час заперечував отримання коштів в борг від ОСОБА_1 , тобто на послідовність пояснень відповідача в цій частині, не спростовує змісту розписок, в яких позичальником зазначено саме ОСОБА_1 , а знаходження оригіналів розписок у позивача свідчить про те, що борг не повернуто.

Той факт, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу не звертався до ОСОБА_3 з приводу повернення боргу за розписками, не має юридичного значення, оскільки вчинення цих дій є правом позивача та не може свідчити про відсутність відносин між сторонами за наявності не спростованих оригіналів розписок. Перша розписка не містить строку повернення, тому борг повертається на вимогу позикодавця. За другою розпискою позивачем дотримано строк позовної давності щодо звернення до суду в межах трьох років.

У касаційній скарзі міститься посилання на те, що розписка від 27 липня 2009 року не містить посилання на повернення боргу, тому не може бути доказом на підтвердження укладення договору позики.

Судом з цього приводу зазначено, що дійсно у розписці від 27 липня 2009 року не міститься зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Водночас сам текст розписки, який міститься словосполучення «взял в долг», вказує на позичення коштів, що має наслідком їх повернення.

Щодо строку повернення коштів за розпискою від 11 вересня 2011 року, суд встановив, що строк визначений у розписці таким чином: грошові кошти надаються на строк не менше 1 року до грудня 2012 року. Отже, остаточна дата повернення за цим змістом - 30 листопада 2012 року.

Суд обґрунтовано визнав, що на день звернення ОСОБА_1 з позовом до суду - 24 листопада 2015 року, прострочення ОСОБА_3 зобов`язання з повернення грошей за розпискою від 27 липня 2009 року не відбулось, але на час розгляду справи судом такий строк вже настав та сплив, тому обґрунтовано задовольнив позов одночасно і в частині нарахування на борг з моменту настання строку виконання зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України 3 % річних та відповідно до вимог статті 1048 ЦК України процентів за користування позиченими коштами.

При цьому судом враховано правовий висновок, висловлений Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1412цс16.

Встановивши, що висновок експерта, прийнятий судом у цій справі в якості письмового доказу про ймовірну належність підпису на оспорюваних розписках ОСОБА_3 не носить категоричного твердження про те, що текст та підписи виконані не відповідачем, натомість, в сукупності з іншими матеріалами справи та здобутими доказами, цей висновок надав суду обґрунтовані підстави вважати, що саме відповідач підписав вказані розписки та ці обставини визнав ОСОБА_3 у судовому засіданні 26 січня 2016 року, пояснивши, що розписки він писав особисто, але коштів від ОСОБА_1 не отримував, взявши кошти в борг у ОСОБА_5 , суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: В. С. Висоцька А. А. Калараш С. Ю. Мартєв С. П. Штелик