КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №22ц/824/3913/19 Головуючий у 1 інстанції - Галаган В.І.
Унікальний №755/612/16-ц Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

Судді-доповідача - Панченка М.М.

Суддів - Семенюк Т.А., Рейнарт І.М.

При секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє за дорученням Захарової Ірини Володимирівни, на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 10 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору фінансового лізингу, застосування наслідків недійсності правочину та про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року ОСОБА_1 , керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») і, з урахуванням зміни підстав позову, просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним, з моменту його укладення, з застосуванням наслідків його недійсності, договір фінансового лізингу за №00004932 від 10.05.2012 року, за яким відповідач, як лізингодавець, передав за плату у лізинг позивачці, як лізингоодержувачу, транспортний засіб «Vоlkswаgеn Tiguan FL 1.4 TSI», 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_3 .

Просила визнати за нею право власності на предмет лізингу/т.1 а.с.1-10, 141-152/.

Просила також стягнути з відповідача на свою користь 119.761,62 грн., як зайво переплачені нею кошти за спірним договором.

Послалась на те, що 10.05.2012 року між сторонами укладено указаний договір фінансового лізингу, за умовами якого, з урахуванням загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (додаток до договору фінансового лізингу) відповідач набуває у власність предмет лізингу та передає його позивачці на умовах фінансового лізингу.

Поручителем за спірним договором фінансового лізингу виступив ОСОБА_3 , який залучений до участі у справі як третя особа.

Позивачка ОСОБА_1 послалась на те, що відповідач ТОВ «Порше Лізинг Україна» веде по відношенню до неї нечесну підприємницьку діяльність, що свідчить про істотний дисбаланс на шкоду позивачці.

Крім того, позивачка зазначила, що відповідач включив в умови договору несправедливі умови, що виразилось у зазначенні в договорі валюти платежу за обмінним курсом в еквіваленті до долара США, в порушення норм Закону «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг».

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 06.10.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 20.02.2017 року у позові відмовлено /т.1 а.с.206-209/.

Ухвалюючи рішення суди виходили з того, що відповідачем будь-яких порушень прав позивачки не допущено.

17.04.2018 року справа передана на розгляд Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 19.09.2018 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково /т.2 а.с.97-101/.

Касаційною інстанцією рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 06.10.2016 року та ухвала Апеляційного суду м.Києва від 20.02.2017 року скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Повторним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 10.12.2018 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» задоволено частково /т.2 а.с.193-205/.

Судовим рішенням визнано недійсним договір про фінансовий лізинг за №00004932 від 10.05.2012 року, укладений сторонами, з моменту його укладення.

Судовим рішенням застосовано наслідки недійсності правочину та стягнуто з ТОВ «Лізинг Порше Україна» на користь ОСОБА_1 сплачені кошти на загальну суму 377.853 грн.88 коп., з яких, сума 258.092,26 грн. становить вартість предмета лізингу на момент укладення договору, а сума 119.761,62 грн. - є зайво переплачені кошти.

Також зобов`язано ОСОБА_1 повернути в натурі на користь ТОВ «Лізинг Порше Україна» транспортний засіб «Vоlkswаgеn Tiguan FL 1.4 TSI», 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_3 зі складанням акту приймання-передачі майна за підписами уповноважених осіб сторін.

В решті позову відмовлено.

Вирішене питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення, та визнаючи спірний договір фінансового лізингу недійсним з моменту його укладення, тобто, нікчемним, суд першої інстанції виходив з того, що цей договір укладений з недотриманням вимог ст.799 ЦК України, оскільки не посвідчений нотаріально.

Крім того, як вважав суд першої інстанції, в порушення вимог ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» указаний договір є несправедливим, як такий, що ввів позивачку в оману, оскільки призвів до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на користь відповідача та завдав позивачці шкоди, а тому цей договір, в силу зазначеної норми, має ознаки недійсності за ст.ст.203,215 ЦК України.

Згідно зі ст.216 ЦК України, кожна зі сторін за цим договором, як таким, що не створює юридичних наслідків, зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вони одержали на виконання цього договору.

Застосовуючи двосторонню реституцію та, стягуючи з відповідача на користь позивачки 377.853 грн.88 коп., суд виходив з того, що указана сума в період з 15.05.2012 року по 26.10.2015 року, була внесена позивачкою на рахунок відповідача, на виконання договірних умов лізингу.

Рішення суду першої інстанції оскаржене сторонами в апеляційному порядку.

Так, скаржник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у своїх апеляційних скаргах просили скасувати рішення суду першої інстанції в частині відхилених позовних вимог, та просили задовольнити позов у повному обсязі.

Послались на те, що судом першої інстанції не враховано, що, в силу акта звірки, станом на 09.08.2017 року, позивачка сплатила на виконання договірних умов на рахунок відповідача 803. 969 грн.42 коп.

А, оскільки, згідно з видатковою накладною №003075 від 17.05.2012 року, виданою ТОВ «Порше Лізинг Україна» ціна об`єкту лізингу становить 258.092,26грн. з ПДВ, тому, як вважала позивачка та її представник, враховуючи, що позивачкою в повному обсязі виконано зобов`язання зі сплати платежів за договором про фінансовий лізинг, автомобіль, який фактично придбала позивачка, оплативши повну його вартість, є її власністю і одночасно, на її користь з відповідача підлягає стягненню переплачена сума, що становить 510.000 грн.

Крім того, скаржники у своїх апеляційних скаргах зазначили, що судом безпідставно відхилена вимога про оплату 10.000 грн. з відповідача на користь позивачки, як оплата вартості правничої допомоги адвокатом.

В апеляційній скарзі просили залишити без змін рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору про фінансовий лізинг та скасувати рішення суду в частині застосування наслідків недійсності правочину, стягнувши з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь позивачки 803.969,42 грн., а також визнати право власності за позивачкою на спірний автомобіль.

Також просили стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у сумі 14.377,28 грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 10.000 грн./т.3 а.с.1-23,32-55/.

У апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Порше Лізинг Україна» просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову у позові /т.2 а.с.211-220/.

Скаржник ТОВ «Порше Лізинг Україна» зазначив, що визнавши договір фінансового лізингу нікчемним, суд безпідставно визнав його недійсним.

Послався на те, що рішення суду першої інстанції неможливо буде виконати, оскільки позивачка, користуючись транспортним засобом більше шести років, не зможе повернути його в натурі.

Просив також застосувати строк позовної давності.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційних скарг ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , та про задоволення апеляційної скарги ТОВ «Порше Лізинг Україна» про відмову у позові ОСОБА_1 за пропуском строку позовної давності.

Як слідує з матеріалів справи, 10.05.2012 року за №00004932 між ТОВ «Порше лізинг Україна», як лізингодавцем, та ОСОБА_1 , як лізингоодержувачем, укладено договір фінансового лізингу, відповідно до якого, ТОВ «Порше лізинг Україна» передає ОСОБА_1 за платутранспортний засіб «Vоlkswаgеn Tiguan FL 1.4 TSI», 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_3 /т.1 а.с.10/.

Додатком до указаного договору лізингу від 10.05.2012 року за №00004932 є Загальні Комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу/т.1 а.с.13-21/.

Відповідно до п.12.3 Загальних Комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу контракт вступає в дію з моменту його підписання Сторонами та діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.

Згідно п.12.1. Комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу строк Лізингу за цим Контрактом визначається у Договорі про фінансовий лізинг та Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування).

А, згідно Договору про фінансовий лізинг від 10.05.2012 року строк лізингу складає 60 місяців. Указана договірна умова була змінена, відповідно до Додаткової угоди від 23.02.2015 року №1/1 до договору фінансового лізингу від 10.05.2012 року за №00004932, а строк дії договору визначений тривалістю 84 місяці з лізинговим платежем у гривневій сумі, що відповідає 475,76 дол.США /т.1 а.с.89/.

Згідно акту прийому-передачі від 17.05.2012 року ТОВ «Порше Лізинг Україна», виконуючи свої договірні зобов`язання, поставив ОСОБА_1 транспортний засіб, який є предметом договору фінансовго лізингу - «Vоlkswаgеn Tiguan FL 1.4 TSI», 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_3 , вартістю 258.092 грн.26 коп.

Згідно видаткової накладної №003075 від 17.05.2012 року позивачкою оплачено на рахунок відповідача кошти у договірній сумі 258.092 грн.26 коп., в тому числі ПДВ у розмірі 43.015 грн.38 коп.

На виконання договірних умов позивачкою регулярно, з часу укладення договору по 26.10.2015 року вносились щомісячні платежі, що підтверджується відповідними квитанціями.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка вважала, що, всього, за період з 15.05.2012 року по 26.10.2015 року, нею на користь відповідача були сплачені кошти у сумі 377.853 грн.88 коп.

Встановлено, що в ході розгляду справи у суді першої інстанції, представник позивачки 29.11.2018 року звернувся до суду з клопотанням про збільшення суми, яку вона просить стягнути з відповідача на свою користь до 510.000 грн., з тих підстав, що всього нею було сплачено на користь відповідача 803.969,42 грн. Між тим, ухвалою суду першої інстанції від 10.12.2018 року указане клопотання повернуто без задоволення з тих підстав, що представник позивачки зловживає процесуальними правами щодо подачі до суду клопотань та заяв, які уже вирішено судом за відсутності нових обставин, якими не можуть бути суб`єктивні тлумачення норм процесуального права задля отримання бажаного судового рішення /т.2 а.с.173-186, 187-189/.

Указана ухвала суду першої інстанції не оскаржена.

Згідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст.806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно з ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судом встановлено, що порушення прав позивача з боку відповідача мало місце, що виразилось у наступному.

Так, умови спірного договору не відповідають положенням законодавства про захист прав споживачів, оскільки є несправедливими та створюють істотний дисбаланс між договірними правами і обов`язками сторін, що є окремою підставою для визнання цього договору недійсним в порядку ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом ч.5 цієї норми у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із положеннями ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд, або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Судом встановлено, що, відповідно до п.6.4.2 пункту 6 Загальних умов, які є складовою частиною змісту спірного договору, процентна ставка є змінною і визначається на основі процентної ставки у розмірі трьохмісячної ставки LIBORдля іноземної валюти. Передбачено, що у разі зміни трьохмісячної ставки LIBORу порівнянні з останнім коригуванням процентної ставки або, відповідно, датою доставки об`єкта лізингу більше, ніж на 0,25 процентних пунктів, робиться аналогічне абсолютне процентне коригування (з додаванням абсолютної вартості такого збільшення до абсолютного розміру проценту) на дату встановлення рахунка, після відповідного календарного кварталу.

Обрана лізингодавцем формула визначення змінної процентної ставки не відповідає положенням частин 4-6 ст.1056-1 ЦК України, з огляду на те, що такий порядок не дозволяє точно визначити розмір процентної ставки на будь-який момент протягом строку дії договору, а договір не містить посилань на джерело інформації, яка б підтверджувала ту чи іншу ставку LIBOR на певний період.

На підставі наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про несправедливість умов договору про фінансовий лізинг №00004932 від 10.12.2012 року, оскільки вводять позивача, як споживача послуг, в оману і призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживачу.

Між тим, дійшовши висновку про відмову у позові ОСОБА_1 , колегія суддів, керується наступним.

Відповідно до ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

А, ч.1 ст.220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Практичне застосування зазначеної правової позиції викладено у постановах ВСУ: від 16.12.2015 року (справа №6-2766цс15), від 19.102016 року (справа №6-1551цс16), від 18.01.2017 року (справа №6-648цс16).

Пленум ВСУ у п.4 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснив, що судам, відповідно до ст.215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У п.7 цієї постанови ВСУ роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним, як оспорюваного, та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, як встановлено судом, оскільки у спірному договорі відсутнє нотаріальне його посвідчення, цей договір є нікчемним, в силу ст.ст.220,779 ЦК України, а тому у судовому засіданні нікчемний договір недійсним не визнається.

Отже, з урахуванням указаних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму ВСУ, враховуючи, що в ході розгляду даної справи у спорі про визнання договору фінансового лізингу недійсним, встановлено правові підстави для визнання цього договору нікчемним, суд зобов`язаний застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, зокрема, не лише, передбачені ст. 216 ЦК України, але і наслідки, що передбачені ст.261 ЦК України, щодо застосування строку позовної давності.

Дійшовши висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у позові з інших підстав, колегія суддів враховує наступне.

Так, відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Як встановлено судом, і не заперечувалось сторонами, виконання договору між сторонами розпочалося з дня його укладення, тобто, з 17.05.2012 року, коли згідно акту прийому-передачі ТОВ «Порше Лізинг Україна», виконуючи свої договірні зобов`язання поставив ОСОБА_1 транспортний засіб, який є предметом договору фінансовго лізингу - «Vоlkswаgеn Tiguan FL 1.4 TSI», 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_3 , вартістю 258.092 грн.26 коп., а позивачка сплатила на користь відповідача: авансовий платіж у сумі 51.618,45 грн., адміністративний платіж у сумі 3.871,35 грн. та реєстраційний платіж у сумі 897,76 грн.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому, як слідує із матеріалів справи, оскільки справа судом першої інстанції розглядалась у спрощеному провадженні, тобто, без участі у судовому засіданні сторін, відповідач ТОВ «Порше Лізинг Україна» заявив клопотання про застосування строку позовної давності у апеляційні скарзі на судове рішення.

Колегія суддів вважає, що заявлене відповідачем клопотання в апеляційній скарзі про застосування строку позовної давності підлягає врахуванню, оскільки узгоджується з позицією, висловленою у п.56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року (справа №200/11343/14-ц).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

При цьому встановлено, що стороною позивачки до суду не подавались клопотання про поновлення строку позовної давності.

За таких обставин, враховуючи наявні в справі докази у їх сукупності, колегія суддів визнає обґрунтованим висновок районного суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності на звернення в суд із зазначеним позовом, які доводами апеляційної скарги не спростовано.

Із аналізу ст.256 ЦК України слідує, що строк позовної давності застосовується судом у разі наявності встановленого судом факту порушення цивільного права або інтересу позивача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції, як ухваленого всупереч дійсним обставинам справи, та постановлення нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє за дорученням Захарової Ірини Володимирівни, відхилити.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», задовольнити.

Скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 10 грудня 2018 року та постановити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, застосування наслідків недійсності правочину та про визнання права власності.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 01 липня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді