Номер провадження: 22-ц/813/2784/19
Номер справи місцевого суду: 520/2213/15-ц
Головуючий у першій інстанції Добров П.В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року, ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 рокупозовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Комінтернівським РВ УМВС України в Одеській області 18.11.1997 року, на користь ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , заборгованість за договором позики від 08.08.2013 року в сумі 609 103,07 грн., яка складається з 538 134,79 грн. сума основного боргу з урахуванням індексу інфляції, 58 204 грн. сума процентів від позики, 12 764,28 грн. сума трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Комінтернівським РВ УМВС України в Одеській області 18.11.1997 року, на користь ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , суму сплаченого судового збору в розмірі 3 654,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до судуапеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 рокута ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

У запереченнях на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість просить суд постановити ухвалу про відмову в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року залишити без змін (а.с. 91-94).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.03.2017 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, а ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.04.2017 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. головуючий суддя, судді Гірняк Л.А., Сегеди С.М., що є підставою для прийняття справи до провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.01.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду.

До суду апеляційної інстанції з`явилася позивач ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_1 до суду не з`явилася, хоча була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою про відмову від отримання.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не в повній мірі відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 08.08.2013 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму 18 000 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язалася повернути до 31.12.2013 року.

Передача грошових коштів була оформлена розпискою ОСОБА_1 на отримання грошових коштів в сумі 18 000 доларів США від 08.08.2013 року (а.с. 8).

У зв`язку з порушенням зобов`язань за договором позики від 08.08.2013 року позивач просила стягнути заборгованість з ОСОБА_1 на її користь в розмірі 609 103,07 грн., яка складається з наступного:

416 350,44 грн. сума основного боргу, відповідно до офіційного курсу НБУ гривні до долара США (станом на 06.02.2015 року 23,130580 грн. за 1 долар США);

58 204 грн. сума процентів від позики на рівні облікової ставки НБУ з 10.06.2013 року по 06.02.2015 року;

121 784,35 грн. інфляційне збільшення суми заборгованості за період з 08.08.2013 року по 06.02.2015 року;

12 764,28 грн. сума трьох процентів річних від простроченої суми боргу за період з 30.01.2014 року по 06.02.2015 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що заявлені позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Проте апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора погодженої сторонами грошової суми.

Крім того, ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За правилами ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

В порядку ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Встановлено, що у визначений договором позики строк, відповідачка ОСОБА_1 борг не повернула.

Наявність у ОСОБА_2 оригіналу розписки про отримання ОСОБА_1 позики беззаперечно вказує на те, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язання щодо повернення одержаних за договором позики коштів.

Однак, у апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що жодних грошових коштів у ОСОБА_2 вона не брала та не позичала, будь яких договорів позики з ОСОБА_2 також не укладала, жодних розписок на ім`я ОСОБА_2 не складала, в тому числі і розписку від 08.08.2013 року, на підставі якої судом винесене оскаржуване рішення.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с. 112).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.11.2017 року клопотання ОСОБА_1 задоволено. Призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено було наступне питання: Чи складена та підписана розписка, що оформлена від імені ОСОБА_3 на отримання грошових коштів в сумі 18 000, 00 доларів США від 08.08.2013 року, ОСОБА_3 чи іншою особою? Зобов`язано ОСОБА_2 надати експертам оригінал розписки на отримання грошових коштів у сумі 18 000,00 доларів США від 08.08.2013 року. Проведення експертизи доручено було Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (65026, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 21).

Відповідно до Висновку експерта №17-7013, складеного 17.09.2018 року, вирішити питання про те, чи виконанні рукописні записи «Швидкая», « ОСОБА_1 » у наданій на експертизу розписці від 08.08.2013 року на суму 18000 доларів США, ОСОБА_1 або іншою особою, не виявилося можливим з причин, описаних у п.1 Дослідницької частини висновку. Крім того у зазначеному висновку також зазначено, що вирішити питання про те, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 у наданій на експертизу розписці від 08.08.2013 на суму 18000 доларів США, самою ОСОБА_1 або іншою особою, не виявилося можливим з причин, вказаних у п.2 Дослідницької частини висновку (а.с. 146-149).

Таким чином, відповідач у порядку визначеному чинним цивільно-процесуальним законодавством не спростував доводи позивача про укладення вказаного договору позики, тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість із відповідача.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, апеляційний суд установивши, що відповідач не повернула позичені кошти у строк, передбачений договором, а саме до 31.12.2013 року, приходить до висновку про стягнення вказаного боргу, а саме 18000 доларів США з відповідачки на користь позивача.

При цьому апеляційний суд зазначає, що статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, ч. 1 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим, у частині 2 ст. 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання і в іноземній валюті. Цьому правилу відповідає положення ч. 2 ст. 533 ЦК України, у якому передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Також, Велика Палата Верховного суду у постанові від 16.01.2019 року, справа № 373/2054/16-ц, зазначила, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд зазначає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути заборгованість за договором позики від 08.08.2013 року у розмірі 18000,00 доларів США.

При цьому, суд першої інстанції неправомірно стягнув з відповідача заборгованість за відсотками, оскільки , згідно змісту розписки мала місце безвідсоткова позика та невірно порахував 3% річних від простроченої суми.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Установивши факт існування між сторонами договірних правовідносин з приводу позики, а також факту невиконання позичальником своїх зобов`язань перед кредитором, колегія суддів вважає про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми позики та 3% річних, відповідно до статті 625 ЦК України.

Отже, визначаючи розмір заборгованості слід виходити з наступного.

Як вже зазначалося, укладеним сторонами договором позики встановлений кінцевий строк повернення позики 31.12.2013 року. Таким чином прострочення виконання зобов`язання за договором позики у відповідача виникло починаючи з 01.01.2014 року. Отже, в межах заявлених позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 3% проценти річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 01.01.2014 року по 25.10.2019 року в розмірі 3141 дол. США,(18000х3%/100/365) що в гривневому еквіваленті до офіційного курсу НБУ (25,11) складає 78870,51грн.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з висновком суду про задоволення вимог в частині стягнення з боржника інфляційних витрат, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.п. 1, 3 п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині визначення розміру заборгованості за договором позики підлягає зміні.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до заперечень на позов, яким суд відповідно до ст. 89 ЦПК України надав належну оцінку, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення та відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2016 року - змінити в частині стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Комінтернівським РВ УМВС України в Одеській області 18.11.1997 року, на користь ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , заборгованість за договором позики від 08.08.2013 року у розмірі 18000,00 доларів США (вісімнадцять тисяч доларів США), що в еквіваленті складає 451980 гривень, 00 копійок (чотириста п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот вісімдесят гривень, 00 копійок), а також стягнути суму трьох процентів річних від простроченої суми боргу у розмірі - 3141 долар США ( три тисячі сто сорок один долар США), що в гривневому еквіваленті до офіційного курсу НБУ складає 78870 гривень 51 коп. (сімдесят вісім тисяч вісімсот сімдесят гривень, 51 копійка).

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01.11.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда