29 жовтня 2019 року м. Волноваха
Волноваський районний суд Донецької області в складі:
головуючої судді Чальцевої Т.В.,
за участю секретаря судового засідання Сєрих І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Волноваха, у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №221/2872/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням,
19.04.2019 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що їй на праві власності на підставі біржового договору (угоди) купівлі-продажу нерухомості №0068 від 27.08.2002 року належить будинок АДРЕСА_1 .
У будинку також зареєстрований колишній чоловік його онуки ОСОБА_2 , 1993 р.н.. Фактично він ніколи не мешкав у будинку.
Комунальні служби, що надають послуги по утриманню її будинку в своїх рахунках (квитанціях) нараховують платежі по своїм тарифам відповідні розміри грошових коштів, враховуючи тих осіб, які фактично не проживають, які вона має сплатити таким службам за надані їй послуги, у зв`язку із тим, що відповідач прописаний за її адресою вона не має змоги оформити субсидію. Також зазначає, що в неї скрутне матеріальне становище, вона намагається заощадити та зберегти кошти, але наявність реєстрації відповідача в будинку змушує її сплачувати за нього в той час, коли він не користується та не проживає в будинку. Оскільки відповідач у будинку не проживає більше шести місяців, не оплачує за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участі у спільному побуті, вважає його таким, що втратив право користування житлом, у зв`язку з чим вона звернулася до суду.
Ухвалою суду від 20 травня 2019 року відкрито провадження у справі.
Позивач в судове засідання не з`явилася, у позові зазначила про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, про причини своєї неявки суд не проінформував, тому суд вважає причини неявки відповідача неповажними і вважає можливим проводити розгляд справи за його відсутності у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, проводить заочний розгляд справи.
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач є власниками жилого будинку за АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі біржового договору (угоди) купівлі-продажу, реєстраційний №0068 від 27.09.2002 року (а.с. 4).
Із наявної у матеріалах справи копії паспорту серії НОМЕР_1 виданого Тельманівським РВ УМВС України в Донецькій області 22.01.2001 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 3).
Про те, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований за адресою позивача: АДРЕСА_1 вбачається з копії Домової книги для прописки громадян (а.с. 9-11).
Із наявного у матеріалах справи Акту обстеження жилого будинку на предмет фактичного проживання в ньому громадян від 09.04.2019 року вбачається, що під час обстеження будинку АДРЕСА_1 встановлено, що в будинку зареєстрований ОСОБА_2 , 1993 р.н., який не проживає в даному будинку з 2014 року і по теперішній час. На даний час в будинку проживає тільки власник ОСОБА_1 , 1949 р.н. (а.с. 12).
Із наявної у матеріалах справи довідки виконавчого комітету Андріївської селищної ради Волноваського району Донецької області №12-11-265 від 12.04.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 , 1993 р.н. дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але за цією адресою не проживає з 2014 року і по теперішній час (а.с. 13).
До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає застосувати наступні норми права.
Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правовідносини що склались між сторонами врегульовані Житловим кодексом Української РСР та Цивільним кодексом України.
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.
Звертаючись до суду з позовом про захист права власності шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач фактично просить застосувати норми цивільного законодавства лише щодо захисту права власності.
Між тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено: оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.
У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , наявність реєстрації відповідача у належному їй на праві власності будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 81, 89, 223, 263, 265, 280 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням - задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні житлом ОСОБА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Т.В. Чальцева