Справа № 752/1984/16-ц
Провадження №: 2/752/187/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Рєзнік В.Г.,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу та процентів за договором позики по розписці, -

встановив:

08.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу та процентів за договором позики по розписці до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

26.02.2016 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог з урахуванням уточнень, позивачем зазначено, що 13.02.2010 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого він передав відповідачці 130 000, 00 доларів США, а вона зобов`язалася повернути суму позики за першою вимогою. Отримання ОСОБА_2 коштів підтверджується власноручно складеною письмовою розпискою. Крім того, розписка складалася у присутності чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , про що останнім зазначено у тексті розписки. 01.02.2013 року направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення, в семиденний строк з моменту отримання вимоги, суми позики у розмірі 130 000, 00 дол. США. 07.02.2013 року ОСОБА_2 отримала зазначену вище вимогу, однак залишила її без виконання. Крім того, зазначив, що відповідати за зобов`язанням ОСОБА_2 в солідарному порядку має також чоловік останньої ОСОБА_3 , оскільки останній знав про укладення дружиною договору позики про що свідчить його ж підпис на розписці. Зі слів відповідачки, кошти вона позичала з метою придбання житлового будинку, а відтак в інтересах сім`ї. Просив стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 3 104 014, 42 грн., а також, за правилами ст. 1048 ЦК України, проценти у розмірі 1 368 827, 78 грн. та судові витрати по сплаті судового збору.

13.11.2018 року відповідач ОСОБА_3 подав відзив на позов, відповідно до якого заперечував проти заявлених, зокрема до нього вимог, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що отримані грошові кошти за розпискою його дружиною, були використані в інтересах сім`ї. Також зазначив, що не погоджується з наданим позивачем розрахунком суми процентів.

Просив відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 зазначив, що дійсно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13.02.2010 року було укладено договір позики у сумі 130 000, 00 дол. США. Однак, відповідачка не визнає вимоги позивача про стягнення процентів. Так, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Вимога щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суми боргу також не ґрунтується на вимогах закону, оскільки згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину має бути викладена окремо у письмовій формі із зазначенням конкретних дій. Просив частково відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 07.12.2019 року представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, а представник відповідачки не заперечував щодо прийняття до провадження судом такої заяви. Відповідно до уточненої заяви, представник позивача просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 3 104 14 гривень 42 копійки, процентів 1 368 827 гривень 78 копійок, а всього 4 472 842 гривні 20 копійок. На відшкодування понесених судових витрат стягнути з кожного з відповідачів по 4 405, 00 гривень.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням їх уточнень, просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Відповідач ОСОБА_3 або ж його представник у судове засідання не з`явилися, про його дату, час та місце повідомлено відповідача належним чином.

З урахуванням думки представника позивача та представника відповідачки ОСОБА_2 суд визнав за можливе завершувати судовий розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_3 та його представника.

Заслухавши думку представника позивача, представника відповідачки ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 13.02.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 130 000, 00 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язалася повернути суму позики за першою вимогою (а.с. 6).

01.02.2013 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення, в семиденний строк з моменту отримання вимоги, суми позики у розмірі 130 000, 00 дол. США (а.с. 7).

07.02.2013 року ОСОБА_2 отримала зазначену вище вимогу, однак залишила її без виконання (а.с. 8, 9, 10).

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 зазначає, що валютою зобов`язання є долари США, однак з урахуванням уточнень до позову, просив стягнути суму боргу у гривні, а саме 3 104 014, 42 грн.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Позивач ОСОБА_1 , уточнюючи вимоги до позову, просив суд стягнути суму заборгованості саме у гривні, хоча предметом позики були грошові кошти у іноземній валюті - долари США. Однак, вибір валюти у якій буде стягнуто суму заборгованості є правом позивача, а відтак вимога ОСОБА_1 в частині стягнення суми боргу саме в гривні підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення процентів у розмірі 1 368 827, 78 грн.

За змістом ст. ст. 1, 2, п. 1 ч. 1 ст. 15, ст. 27, ч. 2 ст. 46 Закону України «Про Національний банк України», облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів; НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України; правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку; НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Так, облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Як видно зі змісту розписки, вчиненої ОСОБА_2 , остання не містить даних про порядок сплати процентів від суми позики, позивач ОСОБА_1 розраховував розмір процентів, який просить стягнути з відповідачів на рівні облікової ставки НБУ, що суперечить вимогам чинного законодавства України, а відтак, вимога про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 процентів у розмірі 1 368 827, 78 грн. не підлягає задоволенню судом.

Щодо вимог про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід зазначити наступне.

Як видно зі змісту розписки вчиненої ОСОБА_2 13.02.2010 року, у ній не зазначено, на які цілі отримана позика.

За правилами ч. ч. 3, 4 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена; договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тобто, той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, в позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначає, що підставою для стягнення боргу у солідарному порядку з подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є те, що відповідачка ОСОБА_2 брала кошти з метою придбання житлового будинку, а отже, діяла в інтересах сім`ї, однак будь-яких доказів на підтвердження зазначеного, позивачем суду не надано.

Відповідачі не визнали тієї обставини, що кошти бралися в позику в інтересах сім`ї, зазначили, що ОСОБА_2 взяла кошти в борг з метою розвитку власного бізнесу, а тому, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача про стягнення боргу в солідарному порядку з подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки останнім не надано суду доказів, що внаслідок укладення договору позики ОСОБА_2 виникло зобов`язання в інтересах сім`ї.

З огляду на викладене вище, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених позовних вимог, а саме стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми позики у розмірі 3 104 014, 81 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідачки ОСОБА_2 у розмірі 6 890, 00 грн. відповідно до правил ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись, Конституцією України, ЦК України, СК України, ЗУ «Про зовнішньоекономічну діяльність», ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 81, 141, 265, 268, 273, 280-289 ЦПК України, суд -

вирішив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу та процентів за договором позики по розписці, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) суму позики в розмірі 3 104 014 ( три мільйони сто чотири тисячі чотирнадцять) гривень 81 коп., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 890 ( шість тисяч вісімсот дев`яносто) грн. 00 коп., що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 3 110 904 ( три мільйони сто десять тисяч дев"ятсот чотири) гривні 00 копійки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано , набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя К.Г. Плахотнюк