Провадження № 2/522/820/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Науменко А.В.,

за участю секретаря - Полегенького В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «ЮНІСОН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредиту, прострочена заборгованості за процентами, пені за прострочення сплати кредиту,

В С Т А Н О В И В:

У жовтня 2018 року позивач ПАТ «Банк «ЮНІСОН» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 24.06.2015 року між ПАТ «БАНК «ЮНІСОН» та відповідачем укладено кредитний договір №5049 відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення строком до 24.06.2016 року. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, станом на 18.09.2018 року, відповідач має заборгованість у розмірі 33738,22 грн. і складається з 16865,12 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 15578,23 грн. - прострочена заборгованість за процентами, 1294,87 грн. пеня за прострочення сплати кредиту. Оскільки позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання, Банк був вимушений звернутися до суду з даним позовом для стягнення заборгованості в примусовому порядку.

В судове засідання представник позивача не з`явився, надійшла заява про розгляд справи за наявними матеріалами без його присутності. Від представника відповідача на адресу суду 25.04.2019 року надійшов відзив на позов в якому він позовні вимоги не визнав. В судовому засіданні відповідач визнав борг у розмірі 16865,12 грн. пояснив суду, що не зміг своєчасно під час дії договору та на цей час погасити борг, тому, як банк фактично закрився, та зараз дії ліквідаційна комісія.

Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або ін. фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Судом встановлено, що 24.06.2015 року між ПАТ «БАНК «ЮНІСОН» та відповідачем укладено кредитний договір №5049 відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення строком до 24.06.2016 року.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (ЦК України), зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як встановлено судом, відповідач взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 5049 від 24.06.2015 року в сумі 16865,12 гривен належним чином не виконав, отримані кредитні кошти в строк, визначений у договорі, в повному обсязі не повернув.

Отже, за ОСОБА_1 виникла заборгованість за основною сумою кредиту в розмірі 16865,12 гривен грн.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за основною сумою кредиту у розмірі 16865,12 гривен є доведеними, обґрунтованими, підтвердженими доданими документами,а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно наданого з позовом розрахунку нарахування процентів здійснене банком з 01.11.2016 року, а пені за прострочення сплати з 01.07.2018 року.

Також, позивачем заявлено до стягнення 15578,23грн. як простроченої заборгованості за процентами. Розглянувши заявлені вимоги позивача в цій частині, суд дійшов висновку про безпідставне нарахування заявлених до стягнення відсотків за користування кредитом, після закінчення строку повернення кредиту.

Так, суд виходить з того, що право кредитодавця нараховувати передбачені спірним договором проценти за кредитом припинилось після спливу строку виконання основного зобов`язання. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 05 вересня 2018 року справа № 127/1544/17 право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконане боржником кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-1 Оце 18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитедавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Тобто з зазначеного можна дійти висновку, що нарахування Позивачем відсотків за користування кредитом та пені за прострочення сплати кредиту після 24.06.2016 року є безпідставним, оскільки суперечать положенням ст. 1050 ЦК України.

До того ж, наданий Позивачем розрахунок заборгованості не відповідає вимогам ст.ст. 77, 79 ЦПК України наданий, так як наданий підсумок не підтверджений жодним документом первісного бухгалтерського обліку, відповідно до умов ст.ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ПАТ «БАНК «ЮНІСОН» про стягнення з ОСОБА_1 простроченої заборгованості за процентами у розмірі 15578,23 гривні.

Крім того, відповідно до ст. 611 ЦК України, одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема, у випадку прострочення виконання.

Судом встановлено, що під час укладання договору № 5049 від 24.06.2015 року позивач прийняв на себе зобов`язання прийняти виконання умов договору. Поряд з цим, 24.04.2016 року через систему «SMS-банкінг» відповідачу було надіслано повідомлення про припинення обслуговування банківського рахунку та закриття банківської картки, тобто позивач відмовився від виконання обов`язку щодо прийняття належного виконання зобов`язань та надання послуг кредитування.

Відповідач у відзиві у позові зазначив, що неодноразово намагався виконати взяти на себе зобов`язання у спосіб, визначений Кредитним договором (шляхом внесення грошових коштів на відкритий банківський картковий рахунок), проте, у зв`язку з закриттям позивачем банківського карткового рахунку, не встановленням Кредитним договором іншого способу виконання зобов`язань, та тим, що ПАТ «БАНК «ЮНІСОН» не створював належні умови для виконання умов договору, виконання зобов`язань було неможливим.

Відповідно до ст. 613 ЦК України Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання. Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

В Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду від 6 квітня 2016 року № 6-2387цс15 зазначається: «Так, за змістом ч. 4 ст. 613 ЦК боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто в разі, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства або випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого зобов`язання (ч. 1 цієї статті)».

Тобто, з вищезазначеного вбачається, що саме через дії кредитора - ПАТ «БАНК «ЮНІСОН» виконання умов кредитного договору № 5049 від 24.06.2015 року було неможливим та відповідно до положень ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. Таким чином позовні вимоги, щодо стягнення з відповідача пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 1294,87 задоволенні не підлягають.

Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у розмірі 1762,00 гривен.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Банк «ЮНІСОН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредиту, прострочена заборгованості за процентами, пені за прострочення сплати кредиту задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «ЮНІСОН» (КОД єдрпоу 38514375) заборгованість за договором № 5049 від 24 червня 2015 року в сумі 16865,12 гривен.

В іншої частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «ЮНІСОН» витрати по сплаті судового збору в сумі 1762,00 гривен.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 26.06.2019 року.

Суддя А.В.Науменко

25.06.2019