Справа № 463/2566/19 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/1622/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретар Жукровська Х.І.,

з участю представника боржника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року, постановлену в складі головуючого судді Грицка Р.Р., у справі за скаргою ОСОБА_2 на рішення державного виконавця, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулася в суд із скаргою про визнання незаконним і скасування рішення державного виконавця та зобов`язання до вчинення дій. Просила поновити строк звернення із скаргою до суду та визнати незаконним та скасувати рішення заступника начальника Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кушнір С.Т. у формі розрахунку заборгованості по аліментах від 04.03.2019 року, за період часу з липня 2018 року по лютий 2019 року; зобов`язати заступника начальника Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кушнір С.Т. здійснювати стягнення аліментів у виконавчому провадженні № 58208563 у відповідності до резолютивної частини судового рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24.10.2018 року та на підставі виконавчого листа, виданого 12.11.2018 року у справі № 463/3841/18.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року поновлено ОСОБА_2 строк на звернення із скаргою.

У задоволенні скарги ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення державного виконавця щодо розрахунку заборгованості по аліментах від 04 березня 2019 року за період липень 2018 лютий 2019 року, зобов`язання до вчинення дій відмовлено.

Не погоджуючись з даною ухвалою ОСОБА_2 оскаржила таку в апеляційному порядку. Вважає ухвалу незаконною, оскільки, на її думку, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, не застосовано до спірних правовідносин норми Основного Закону.

В обґрунтуванням вимог покликається на те, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24.10.2018 року ухвалено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.07.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Вважає, що державним виконавцем невірно розраховано заборгованість по аліментах, які стягуються на підставі зазначеного вище виконавчого листа, оскільки як вбачається із розрахунку, державний виконавець розрахував суму аліментів, виходячи з добутку ј частки та середньої заробітної плати працівника для Львівської області 6 395, 00 гривень, у результаті чого щомісячна сума аліментів склала 1 598, 75 гривень, а загальна сума за період липень 2018 року лютий 2019 року склала 12790, 00 гривень. Однак не враховано, що середньоквартальний дохід ОСОБА_3 становить більше 300 000,00 гривень, що встановлено державним виконавцем та докази чого містяться у матеріалах виконавчого провадження. ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на спрощеній системі оподаткування, а відтак, державний виконавець зобов`язаний стягувати аліменти в розмірі ј частини з отриманого доходу (заробітку) ОСОБА_3 від здійснення підприємницької діяльності за вирахуванням 5% єдиного податку.

Зазначає, що згідно пп.16 п.1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою КМУ №146 від 26.02.1993 р., утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і роботою за сумісництвом, в тому числі з доходів від підприємницької діяльності.

Всупереч вимогам ст. 263 ЦПК України, суд першої інстанції не застосував положення ст. 22 Конституції України, яка передбачає, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийняті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Вважає, що внесеними Законом України від 17.05.2017 року № 2037-VІІІ змінами в редакцію ч. 2 ст. 195 СК України значно звужується обсяг прав отримувачів аліментів та дітей з платників аліментів, що мають статус фізичної особи-підприємця на спрощеній системі оподаткування.

Просить ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 24.04.2019 року скасувати, скаргу ОСОБА_2 задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник боржника ОСОБА_1 вказує на безпідставність апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також вимог та підстав скарги, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що при проведенні розрахунку заборгованості по аліментах, державний виконавець виходила із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості та враховуючи, що боржник є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, вважав, що розрахунок є обґрунтованим, правильне застосовування норм права, зокрема вимог ст. 195 СК України та Закону України «Про виконавче провадження», є очевидним і не викликає сумнівів щодо його застосування чи тлумачення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що такі відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судом встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24.10.2018 року ухвалено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.07.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

На виконання вказаного судового рішення судом виданий виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем 28 січня 2019 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП № 58208563.

Як вбачається із розрахунку заборгованості по аліментах від 04.03.2019 року № 09-13/В-1/АСВП58208563 (а.с. 9), заборгованість зі сплати аліментів відповідно до виконавчого листа, виданого 12.11.2018 року Личаківським районним судом м.Львова станом на 01.03.2019 року відсутня та розмір заборгованості визначався, виходячи з добутку ј частки та середньої заробітної плати працівника для Львівської області 6 395, 00 гривень, враховуючи те, що боржник ОСОБА_3 є суб`єктом підприємницької діяльності та перебуває на спрощеній системі оподаткування. Згідно ж вказаного розрахунку вбачається про сплату боржником щомісячно аліментів у розмірі по 2 000 грн. 00 коп.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що останні зміни до статті 195 СК України були внесені на підставі Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 (далі - Закон № 2037-УІІІ) та набрали законної сили 08.07.2017 року.

Згідно із статтею 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Відповідно до частин 3, 4 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах від 04.03.2019 року № 09-13/В-1/АСВП58208563 (а.с. 9), заборгованість зі сплати аліментів відповідно до виконавчого листа, виданого 12.11.2018 року Личаківським районним судом м. Львова, станом на 01.03.2019 року відсутня.

Таким чином, предметом розгляду скарги, поданої заявником, є протиправність дій державного виконавця щодо складання довідки-розрахунку заборгованості за аліментами та нездійснення стягнення аліментів у відповідності до резолютивної частини рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24.10.2018 року. Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що складення довідок-розрахунків за аліментами є обов`язком державного виконавця і такий обов`язок останнім виконано належно в межах здійснення виконавчого провадження ВП №58208563. А відтак, відсутні підстави для визнання незаконним та скасування рішення заступника начальника Дрогобицького міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кушнір С.Т. у формі розрахунку заборгованості по аліментах за період липень 2018 року лютий 2019 року від 04.03.2019 року у виконавчому провадженні ВП №58208563 .

Щодо мотивів скарги про зобов`язання заступника начальника Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кушнір С.Т. здійснювати стягнення аліментів у виконавчому провадженні № 58208563 у відповідності до резолютивної частини судового рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24.10.2018 року та на підставі виконавчого листа, виданого 12.11.2018 року у справі № 463/3841/18, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, виходив з наступного.

Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом.

Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Згідно з підпунктом 16 пункту 1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 № 146, утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з доходів від підприємницької діяльності.

Пунктом 13 цього Переліку передбачено, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків.

Відповідно до норм Податкового кодексу України фізичні особи-підприємці, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, ведуть спрощений облік доходів і витрат. Відповідно до консультації ДФС, викладеної у листі від 11.11.2015 № 10480/П/99-99-17-02-02-14 для фізичних осіб підприємців на спрощеній системі оподаткування ПКУ не передбачено визначення чистого доходу.

З наведеного випливає, що якщо чистий дохід визначити неможливо, відповідно до Інструкції про порядок вчинення виконавчих дій, державні виконавці повинні розраховувати аліменти відповідно до середнього доходу по регіону.

Державний виконавець в даному виконавчому провадженні порушень не допустив, а відтак суд першої інстанції вірно не вбачав підстави для зобов`язання заступника начальника Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кушніра С.Т. здійснювати стягнення аліментів у виконавчому провадженні № 58208563 у відповідності до резолютивної частини судового рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24.10.2018 року та на підставі виконавчого листа, виданого 12.11.2018 року у справі № 463/3841/18.

Із змісту скарги вбачається, що скаржник звернулась до суду із скаргою, бажаючи отримувати аліменти на дитину у більшому розмірі. Колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що остання має право для зміни способу стягнення аліментів на тверду грошову суму. Підставами для зміни способу сплати аліментів якраз і може слугувати неможливість визначення чистого доходу і наявність при цьому реальних витрат на здійснювану підприємцем діяльність; мінливість та нерегулярність отримуваних доходів.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки)».

Однак, виходячи із засад цивільного судочинства, зокрема змагальності сторін та диспозитивності, в межах розгляду даної справи про оскарження дій державного виконавця, таке вирішеним бути не може.

Мотиви апеляційної скарги про те, що внесені Законом України від 17.05.2017 року №2037-VІІІ зміни в редакцію ч. 2 ст. 195 СК України значно звужують обсяг прав отримувачів аліментів та дітей платників аліментів, що мають статус фізичної особи-підприємця на спрощеній системі оподаткування, колегія суддів вважає безпідставними. Згідно ст. 147 Конституції України питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, вирішує Конституційний Суд України. Апеляційний суд такими повноваженнями не наділений.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В даній справі скаржником не доведено доказами неправомірність дій державного виконавця, які стали предметом оскарження до суду.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржником норм права.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року у даній справі слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.