ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 607/14905/16-ц

провадження № 61-24909св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега», ОСОБА_2 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану на його представником ОСОБА_3 , на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 1 червня 2017 року, ухвалене у складі судді Братасюка В. М., та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 вересня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «Омега»), ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусака Р. Т., треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (далі - УДВС ГТУЮ у Тернопільській області), Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради (далі - УДР Тернопільської міської ради), про визнання недійсними правочинів та скасування рішень про державну реєстрацію права власності.

В обґрунтування позову зазначив, що є власником будинковолодіння по АДРЕСА_1 загальною площею 373,2 кв.м, переданого в іпотеку Відкритому акціонерному товариству «Кредобанк» за договором іпотеки 17 січня 2007 року. ТОВ «Факторингова компанія «Омега» набуло право вимоги за цим договором відповідно до укладеного договору факторингу № 97/0 від 2 квітня 2014 року.

26 травня 2016 року ТОВ «Факторингова компанія «Омега», діючи на підставі викладеного у договорі іпотеки 17 січня 2007 року застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, уклало з ОСОБА_2 два договори купівлі-продажу 1/2 часток зазначеного будинковолодіння; договори посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. і зареєстровані у реєстрі за номерами 755 і 756.

Записи про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номерами 14716459 і 14716111.

Позивач вважає, що договори купівлі-продажу 1/2 часток будинковолодіння від 26 травня 2016 року є недійсними, оскільки на час їх укладення зазначене домоволодіння перебувало під арештом, що підтверджується записом у Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна від 18 липня 2012 року, внесеним реєстратором Тернопільської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови державного виконавця другого відділу Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Крамара Р. Я. від 13 червня 2012 року.

Крім того, договір про задоволення вимог іпотекодержателя між ОСОБА_1 і ТОВ «Факторингова компанія «Омега» не укладався, а при посвідченні договорів купівлі-продажу товариство не надало нотаріусу доказів повідомлення про намір їх укладення інших осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки. Також позивач вважає, що законодавство не передбачає можливості продажу предмета іпотеки частинами з присвоєнням об`єкту нерухомого майна нового реєстраційного номера.

За таких обставин просив визнати недійсними договори купівлі-продажу 1/2 частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 від 26 травня 2016 року, посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. і зареєстровані у реєстрі за номерами 755 і 756, а також скасувати прийняті на їх підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за номерами 29807223 і 29806822 від 30 травня 2016 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 1 червня 2017 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності визначених статтями 203, 215 ЦК України правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними і скасування прийнятих на їх підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 19 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 1 червня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 1 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 вересня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.

Заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували до спірних правовідносин статті 203, 215 ЦК України, згідно з якими визнається недійсним правочин, зміст якого суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вказує, що на час укладення оспорюваних договорів усе належне йому нерухоме майно перебувало під арештом, тому правочин щодо відчуження майна не міг бути вчиненим.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на порушення ТОВ «Факторингова компанія «Омега» свого обов`язку повідомити іпотекодавця та інших осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про намір укласти договори купівлі-продажу.

Вважає, що неможливим є продаж часток предмета іпотеки без виділення їх в натурі, а також зазначає про неправомірну зміну приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. реєстраційного номера об`єкта нерухомого майна з 16885086 на 01.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного суду від 30 вересня 2019 року справу призначено до розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами встановлено, що 15 січня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нечипорук транспорт сервіс» (далі - ТОВ «Нечипорук транспорт сервіс») укладено кредитний договір № 3/к, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 1 000 000 євро із сплатою 12% річних за користування кредитними коштами на строк до 13 січня 2012 року.

У подальшому сторони неодноразово вносили зміни до вказаного договору, зокрема, збільшили суму кредиту до 1 428 100,58 євро, а строк його повернення продовжили до 14 січня 2017 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк», ТОВ «Нечипорук транспорт сервіс» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання товариством усіх зобов`язань, що випливають з умов кредитного договору.

Також 17 січня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку передано будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

За цим договором майновий поручитель зобов`язався забезпечити виконання зобов`язань позичальника та вимог іпотекодержателя за договором кредиту № 3/к від 15 січня 2007 року, а також усіх додаткових договорів до нього щодо повернення отриманої суми кредиту, несплачених процентів, комісій, неустойок і штрафів у повному обсязі.

Договір іпотеки від 17 січня 2007 року містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке передбачає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

У пункті 5.4 сторони погодили, що за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватись, зокрема, шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі.

Так, у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку». При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою сторін не менше його заставної вартості, визначеної у пункті 1.6 цього договору з урахуванням зносу, або шляхом експертної оцінки.

Заборгованість позичальника за кредитним договором вважається погашеною в день отримання від покупця коштів за предмет іпотеки у повному обсязі. У випадку, якщо іпотекодержатель не має можливості укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки за ціною, зазначеною в цьому пункті, іпотекодержатель має право укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки з визначенням ціни предмета іпотеки на підставі його оцінки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид предмета іпотеки (пункт 5.4.2 договору іпотеки).

Згідно з договором про відступлення права вимоги № 1 від 28 грудня 2011 року право вимоги за кредитним договором № 3/к від 15 лютого 2007 року банк відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Приватні інвестиції», яке у подальшому за договором факторингу від 2 квітня 2014 року відступило це право ТОВ «Факторингова компанія Омега».

Також за договором відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 30 грудня 2011 року Відкрите акціонерне товариство «Кредобанк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Приватні інвестиції» право вимоги за укладеним із ОСОБА_1 договором іпотеки від 17 січня 2007 року, яке у свою чергу відступило відповідні права ТОВ «Факторингова компанія Омега» за договором відступлення права від 29 квітня 2014 року.

23 жовтня 2014 року ТОВ «Факторингова компанія Омега» направило ОСОБА_1 лист, у якому вимагало усунути порушення умов кредитного договору у тридцятиденний строк і сплатити заборгованість у розмірі 16 699 091,01 гривень, а також попередило, що у випадку незадоволення даної вимоги банк зверне стягнення на іпотечне майно. Вказану вимогу позивач отримав 7 листопада 2014 року.

Оскільки зазначена вимога не виконана і борг не погашений, 26 травня 2016 року між ТОВ «Факторингова компанія Омега» та ОСОБА_2 укладено два договори купівлі-продажу 1/2 часток будинковолодіння по АДРЕСА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. і зареєстровані у реєстрі за номерами 755 і 756.

Ціна будинковолодіння визначена у розмірі 3 035 223 гривень на підставі звіту про оцінку майна від 12 травня 2016 року, виконаного суб`єктом оціночної діяльності - Приватним підприємством «Оціночна компанія «Апекс».

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК Україна).

Стаття 658 ЦК Україна встановлює, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Статями 33, 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яке може здійснюватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

До таких способів Закон України «Про іпотеку» відносить, зокрема, право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Зазначена стаття визначає процедуру продажу іпотекодержателем предмета іпотеки.

Зокрема, у разі, якщо договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, частина перша цієї статті встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів встановлено, що договір іпотеки від 17 січня 2007 року містив застереження про задоволення вимог іпотекодержателя і передбачав, зокрема, право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві з метою задоволення своїх вимог у разі неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Ціну продажу предмета іпотеки ТОВ «Факторингова компанія «Омега» визначило відповідно до умов договору на підставі звіту про оцінку майна, виконаного суб`єктом оціночної діяльності. Посвідчення договорів здійснено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Оскільки обставин, які б свідчили про недійсність оспорюваних договорів купівлі-продажу з визначених статтями 203, 215 ЦК України правових підстав не встановлено, висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про відмову у задоволенні позову є правильним.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про неможливість звернення стягнення на належне йому будинковолодіння у зв`язку з арештом, накладеним на усе нерухоме майно постановою державного виконавця другого відділу Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Крамара Р. Я. від 13 червня 2012 року у виконавчому провадженні про стягнення боргу на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», оскільки ТОВ «Факторингова компанія «Омега» як іпотекодержатель має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вчиненими правочинами не порушені. Заявник, посилаючись на вказані обставини, також не обґрунтував, у чому полягає порушення його прав реалізацією спірного будинковолодіння за наявності арешту, укладеного на користь іншого кредитора - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Крім того, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, вимагає від нотаріуса при вчиненні правочину щодо відчуження майна перевірити наявність заборони відчуження або арешту цього майна шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 2.1 Порядку). При здійсненні пошуку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за такими параметрами запиту як ідентифікаційні дані спірного будинковолодіння, записи про його арешт чи заборону відчуження приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. не виявлені.

Та обставина, що ТОВ «Факторингова компанія «Омега» не виконало свого обов`язку повідомити іпотекодавця та інших осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про намір укласти договори купівлі-продажу, не має наслідком визнання вказаних договорів недійсними, а є підставою для відшкодування цим особам завданих збитків (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»). Касаційний суд також враховує, що відомості про наявність інших осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , у справі відсутні.

Посилання заявника на неможливість продажу частки у праві власності на предмет іпотеки без виділення її в натурі касаційний суд вважає помилковими, оскільки чинне законодавство не передбачає заборони продажу частки у праві власності на майно, у тому числі на передане в іпотеку. Заявник помилково ототожнює поняття частки у праві власності на майно із виділеною в натурі частиною нерухомого майна, яка після виділу стає самостійним об`єктом нерухомого майна.

Доводи заявника про те, що приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Р. Т. неправомірно змінив реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна з 16885086 на 01, касаційний суд відхиляє.

Пунктами 19, 20 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, визначено, що державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Під час проведення державної реєстрації прав державний реєстратор використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав.

У разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вперше державний реєстратор за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства. За наявності зареєстрованих речових прав на такий об`єкт нерухомого майна у спеціальному розділі Державного реєстру прав, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек державний реєстратор одночасно з відкриттям розділу у Державному реєстрі прав переносить такі відомості про речові права на таке майно та їх обтяження, про суб`єктів цих прав до відповідного відкритого розділу.

Оскільки реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 16885086 присвоєний спірному будинковолодінню у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстрація у якому не здійснюється з 1 січня 2013 року і який є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, при посвідченні оспорюваних договорів приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Р. Т. правомірно відкрив новий розділ і присвоїв цьому об`єкту нерухомого майна реєстраційний номер 01 з одночасним перенесенням до новоствореного розділу відомостей щодо цього об`єкта із спеціального розділу Державного реєстру прав, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 1 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов