ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5774/19 Справа № 182/7796/18 Суддя у 1-й інстанції - Рибакова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/7796/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2019 року, яке ухвалено суддею Рибаковою В.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 07.05.2009 року, відповідно до умов якої отримав кредит у розмірі 7 500, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Спадкоємці Сомкіна ОСОБА_3 . мали право подати заяву про прийняття спадщини або заяву про відмову від неї у строк з 29.11.2013 року по 29.05.2014 року.

Спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є відповідачка ОСОБА_1 .

На виконання вимог ст. 1281 ЦК України, позивачем 15.06.2014 року була направлена претензія кредитора до Першої Нікопольської державної нотаріальної контори, яку надіслано за належністю до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори.

21.07.2017 року позивачем було отримано відповідь Другої Нікопольської державної нотаріальної контори, в якій зазначалося, що після смерті спадкодавця ОСОБА_2 була заведена спадкова справа на підставі претензії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Зазначає, що відповідачка ОСОБА_1 прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника ОСОБА_2 Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовилась від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки.

Станом на дату смерті заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № б/н від 07.05.2009 року становить 6 578,88 грн., яка складається із тіла кредиту.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 6 578,88 грн. за кредитним договором № б/н від 07.05.2009 року та судові витрати.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, а також стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що підтвердженням спільного місця проживання померлого позичальника ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_1 є копії паспортів з відміткою про реєстрацію, з яких слідує, що вони зареєстровані за однією і тією ж адресою. Ураховуючи наведене, суд дійшов помилкового висновку про те, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав доказів про наявність спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , оскільки на час смерті останнього та на теперішній час відповідач зареєстрована і проживає за тією ж адресою, що і боржник. Крім того, судом не встановлено, що ОСОБА_2 відмовилася від прийняття спадщини, а тому відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина після померлого позичальника належить їй з часу її відкриття. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

При цьому, на думку позивача, з огляду на предмет судового спору до обов`язку позивача, як кредитора спадкодавця, належить доказування обставин про розмір боргових зобов`язань боржника на день відкриття спадщини, а до обов`язків спадкоємців, у разі заперечення ними заявлених вимог розмір своєї відповідальності перед кредитором, а саме, розмір майна, успадкованого спадкоємцем, чого відповідачкою ОСОБА_1 зроблено не було.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 07 травня 2009 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 було укладено договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 7 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Кредитний договір складають Заява, підписана Сомкіним А.В., Умови і Правила надання банківських послуг, Пам`ятка клієнта та Тарифи Банку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позичальник ОСОБА_2 помер, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області 02 грудня 2013 року складено відповідний актовий запис №1971 та видано Свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_1 (а.с. 22 - зворот).

19 травня 2014 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», направив претензію кредитора до Першої Нікопольської державної нотаріальної контори, яку надіслано за належністю до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори (а.с. 25-26).

21.07.2017 року позивачем було отримано відповідь Другої Нікопольської державної нотаріальної контори, в якій зазначалося, що після смерті спадкодавця ОСОБА_2 була заведена спадкова справа на підставі претензії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

В матеріалах справи наявний наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором № б/н від 07.05.2009 року, укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 , станом на 29.11.2013 року, відповідно якого заборгованість становить 6 578,88 грн.

19 травня 2014 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» направив листи-претензії на ім`я відповідачки ОСОБА_1 за вихідним №SAMDN50ОТС001945587 від 10.05.2018 року про повернення заборгованості (а.с. 28).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог процесуального законодавства позивач жодними доказами не довів: факт постійного проживання відповідачки ОСОБА_1 із спадкодавцем на час відкриття спадщини; факт родинних відносин між відповідачкою та спадкодавцем; наявність спадкового майна, одержаного відповідачем у спадщину й можливість погашення зобов`язання спадкодавця перед кредитором за рахунок такого майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом, 21.07.2017 року позивачем було отримано відповідь Другої Нікопольської державної нотаріальної контори, в якій зазначалося, що після смерті спадкодавця ОСОБА_2 була заведена спадкова справа на підставі претензії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». При цьому, нотаріус повідомив, що відомості про коло спадкоємців ОСОБА_2 та про наявність спадкового майна, його склад, місцезнаходження та вартість, у нотаріуса відсутні (а.с. 10), тобто спадкоємці померлого ОСОБА_2 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Проте, зазначені вище норми підлягали б застосування, за умови, що відповідачка ОСОБА_1 є спадкоємцем боржника. У даній справі позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідачка ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого ОСОБА_2 .

Згідно матеріалів справи, за паспортними даними відповідачки ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_2 , адреса їх реєстрації є спільною: АДРЕСА_1 (а.с. 19-21).

Проте, реєстрація відповідачки ОСОБА_1 та спадкодавця ОСОБА_2 за однією адресою не є безумовним доказом того, що відповідачка проживала разом із ОСОБА_2 та є особою, яка відповідно до вимог частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, проживання будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За положеннями ч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Позивачем не доведено, що відповідачка є спадкоємцем померлого позичальника на підставі відносин спорідненості, позивачем не з`ясовано дійсне коло спадкоємців ОСОБА_2 ..

Позивач не надав суду доказів прийняття саме ОСОБА_1 , як єдиною спадкоємицею спадщини, після смерті ОСОБА_2 ..

Враховуючи викладене, позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» скористався своїми процесуальними правами на власний розсуд, з будь-якими клопотаннями до суду першої та апеляційної інстанції не звертався, та доказів на підтвердження своїх позовних вимог не подав.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апелянтом не надано.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 27 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: