Номер провадження: 22-ц/813/2725/19
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 липня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про встановлення факту, визнання договору дарування удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання договору частково недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, припинення права власності, визнання права власності

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року, ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому з урахуванням неодноразових уточнень (Том І: а.с. 7-12, 58-63, 233-238, Том ІІ: 87-92, 170, Том ІІІ: а.с 4-19) просила суд:

- встановити факт придбання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету;

- визнати удаваним договір дарування Ѕ частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , і посвідчений приватним нотаріусом ПОДНК, та визнати його договором купівлі-продажу;

- визнати договір недійсним в частині зазначення набувачем майна ОСОБА_1 ТВ визнати покупцями Ѕ частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка складається в цілому літ. «А», загальною жилою площею 37,3 кв.м. з надвірними спорудами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

- визнати Ѕ частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка складається в цілому літ. «А», загальною жилою площею 37,3 кв.м. з надвірними спорудами, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках;

- припинити право власності ОСОБА_1 на Ѕ частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка складається в цілому літ. «А», загальною жилою площею 37,3 кв.м. з надвірними спорудами;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на ј ідеальної частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка складається в цілому літ. «А», жилою площею 37,3 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м. з надвірними спорудами: літ. «Г», літ. «Д» - вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси, І, ІІ - вимощення, ІV - шахта, № 1-8 - огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0648 га;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ ідеальної частки земельної ділянки, площею 0,0648 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :33:022:0023;

- визнати за ОСОБА_3 , як співзабудовником право на Ѕ частку збудованого нею у шлюбі з ОСОБА_1 , але не прийнятого в експлуатацію, житлового будинку під літ. «Б1», за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 233,0 кв.м., житловою площею 72,5 кв.м., відповідно до технічного паспорту від 04.02.2016 року;

- в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку автомобіля марки «Hyundai», моделі І30, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку автомобіля марки «Hyundai», моделі І30, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (паспорт серії НОМЕР_4 , виданий 04.04.2001 року Київським РВ УМВС України в Одеській області, місце проживання: АДРЕСА_2 ) про встановлення факту, визнання договору дарування удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання договору частково недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, припинення права власності, визнання права власності, - задоволено частково.

Визнано договір дарування 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 від 26.04.1994 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, удаваним та визнати його договором купівлі-продажу.

Визнано 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з літ. «А», жилою площею 37,3 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м. з надвірними спорудами: літ. «Г», літ. «Д» - вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси, І, ІІ - вимощення, ІV - шахта, №1-8 - огорожа, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому літ. «А», жилою площею 37,3 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м. з надвірними спорудами: літ. «Г», літ. «Д» - вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси, І, ІІ - вимощення, ІV - шахта, №1-8 - огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0648 га.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,0648 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :33:022:0023.

Визнано за ОСОБА_3 право на 1/2 частку збудованого, але не прийнятого в експлуатацію, житлового будинку під літ. «Б1» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 233,0 кв.м., житловою площею 72,5 кв.м., відповідно до технічного паспорта від 04.02.2016 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку автомобіля марки "HYUNDAI", моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_5 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки "HYUNDAI", моделі І30, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_5 .

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 липня 2018 року в частині:

- визнання договору дарування 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 від 26.04.1994 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, удаваним та визнати його договором купівлі-продажу:

- визнання 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з літ. «А», жилою площею 37,3 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м. з надвірними спорудами: літ. «Г», літ. «Д» - вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси, І, ІІ - вимощення, ІV - шахта, №1-8 - огорожа, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

- визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому літ. «А», жилою площею 37,3 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м. з надвірними спорудами: літ. «Г», літ. «Д» - вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси, І, ІІ - вимощення, ІV - шахта, №1-8 - огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0648 га.

- визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,0648 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :33:022:0023.

- визнання за ОСОБА_3 право на 1/2 частку збудованого, але не прийнятого в експлуатацію, житлового будинку під літ. «Б1» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 233,0 кв.м., житловою площею 72,5 кв.м., відповідно до технічного паспорта від 04.02.2016 року.

Ухвалити нове рішення, в якому в позовних вимог позивача в цій частині відмовити.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.08.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 липня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про встановлення факту, визнання договору дарування удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання договору частково недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, припинення права власності, визнання права власності, а ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.09.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. - головуючий суддя, судді - Гірняк Л.А., Сегеди С.М., що є підставою для прийняття справи до провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.02.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про встановлення факту, визнання договору дарування удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання договору частково недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, припинення права власності, визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 липня 2018 року, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду.

У відзивах на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посилаючись на її необґрунтованість, просять суд апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 липня 2018 року - без змін.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не в повній мірі відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 1989 року працювали в ДСК «Чорноморське морське пароплавство».

В період з 1989 року по 1994 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_1 працювали на одних і тих самих судах, що підтверджується копіями судових ролей за вказаний період, наданими архівом ДП «Одеський морський торговельний порт» /т.2 а.с.28-84/.

Судом досліджені надані стороною позивача документи на підтвердження особистого листування між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , докази направлення кореспонденції відразу двом адресатам: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та листування з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 т.1 а.с.93-110/.

Тобто, вказані докази свідчать про наявність близьких стосунків між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та, крім того, з особистого листування вбачається, що сторони сприймались іншими особами як подружжя.

З договору дарування квартири, укладеного 08.12.1992 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , та посвідченого старшим державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучкової І.А., вбачається, що ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_1 прийняв в дар ізольовану трьохкімнатну квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_4 , на восьмому поверсі дев`ятиповерхового будинку /а.с.15/. Вказана квартира була відчужена відповідачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2002 року /т.1 а.с.25/.

З договору дарування, укладеного 26.04.1994 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Симаченко С.Л., вбачається, що ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар одну другу частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та складається в цілому з однієї кам`яної житлової споруди, загальною жилою площею 37,3 кв.м. та надвірних споруд: «В, Дд, Е» - трьох сараїв, «Г» - вбиральні, «Ж» - навісу, «З» - душа, №1,3,4 огорожі, І мостіння, П - теплиці, розташованих на земельній ділянці розміром 895 кв.м. /т.1 а.с.16/.

Стороною позивача до суду надано нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_6 , в якій зазначено, що у 1994 році ОСОБА_6 проживала у житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У квітні 1994 року сестра чоловіка ОСОБА_6 - ОСОБА_4 продала 1/2 частку вищевказаного жилового будинку з господарськими будівлями і спорудами подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за 380400000 карбованців, що за офіційним курсом Національного банку України на момент укладення правочину було еквівалентом суми 12000 доларів США. Після продажу вказаної частки житлового будинку подружжя звернулось до ОСОБА_6 з пропозицією продати їм додатково частину земельної ділянки за цією ж адресою для подальшого будівництва. Був укладений договір про порядок використання земельної ділянки між співвласникам житлового будинку, визначивши, що у користуванні подружжя залишається орієнтовно біля 0,07 га, після чого ОСОБА_6 , отримала 158500000 карбованців, що за офіційним курсом Національного банку України було еквівалентом суми 5000 доларів США /т.1 а.с.29/.

Згідно з Державним актом на право постійного користування землею, серії І-ОД №027437, ОСОБА_1 на підставі рішення Одеської міської Ради народних депутатів Одеської області від 17.04.2001 року №2334-ХХІІІ надано у постійне користування земельна ділянка площею 0,0648 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Одеської міської ради АДРЕСА_1. Землю надано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель /т.1 а.с.25/.

28.12.2004 року ОСОБА_1 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ОД №082238, згідно з яким на підставі рішення Одеської міської ради від 11.07.2003 року №1627-XXIV ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0648 га у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована по АДРЕСА_1 . Цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель /т.1 а.с.26/.

Таким чином, оформлення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку було похідним від набуття права власності на частину будинку, розташовану на вказаній земельній ділянці.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , районний суд виходив з того, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, оскільки є частково обґрунтованими та доведеними.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

У зв`язку із тим, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 , тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційним судом не перевіряється.

Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 та ч.ч.3,4 ст.267 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, із вказаним позовом до суду ОСОБА_3 звернулася 01.12.2015 року (Том І: а.с. 7-12).

Відповідач ОСОБА_1 неодноразово просив суд застосувати строки позовної давності (Том ІІІ: а.с.71-72, 106-111, 153-159).

Однак, з цього приводу суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст. 76 ЦК УРСР (чинного на момент укладення спірного договору дарування) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Схожі положення містяться і в чинному на теперішній час ЦК України.

При цьому, суд першої інстанції погодився із позицією сторони позивача ОСОБА_3 щодо того, що до 2015 року її права не були порушені, а отже і не розпочинався перебіг строку позовної давності, в зв`язку з чим заява сторони відповідача ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, виходячи з наступного.

Так судовим розглядом встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідно до договору дарування, укладеного 26.04.1994 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Симаченко С.Л., вбачається, що ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та складається в цілому з одної кам`яної житлової споруди, загальною жилою площею 37,3 кв.м. та надвірних споруд: «В, Дд, Е» - трьох сараїв, «Г» - вбиральні, «Ж» - навісу, «З» - душа, №1,3,4 огорожі, І мостіння, П - теплиці, розташованих на земельній ділянці розміром 895 кв.м. (Том І: а.с.16).

При цьому, у своїх доводах до позовної заяви, ОСОБА_3 , зазначала про те, що за спільною домовленістю із ОСОБА_1 , ними 26.04.1994 року був оформлений саме договір дарування на ім`я відповідача, однак фактично це був договір купівлі - продажу, оскільки продавець ОСОБА_4 не була їхньою родичкою та ніяких підстав дарувати ОСОБА_1 дану частку будинку не мала.

Крім того, за вказану частку будинку з надвірними спорудами, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 подружжям ОСОБА_7 було сплачено грошову суму в еквіваленті 12000 доларів США, що підтверджується поясненнями в судовому засіданні (02.03.2016 року) самої відповідачки ОСОБА_4 , яка в даній частині позов визнала та підтвердила факт отримання вказаної грошової суми від подружжя ОСОБА_7 .

Також ОСОБА_4 підтвердила і той факт, що рішення про продаж вказаної частки житлового будинку шляхом укладення договору дарування замість договору купівлі-продажу було прийнято спільно з покупцями з метою уникнення отримання згоди на укладення договору купівлі-продажу іншого співвласника, а також тому що процедура оформлення такого договору відповідно до чинного законодавства була простіше і вимагала менше грошових витрат. Таким чином, 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 була відчужена на підставі договору дарування як за відплатним договором, а саме договором купівлі-продажу та фактичними покупцями були ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які безпосередньо були присутні при укладенні оспорюваного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 також підтвердила, що рішення про придбання житлового будинку, шляхом укладення договору дарування, замість договору купівлі - продажу подружжям ОСОБА_7 було прийнято спільно з відповідачами, з метою уникнення отримання згоди на укладення договору купівлі-продажу іншого співвласника, а також тому, що процедура оформлення такого договору відповідно до чинного законодавства була простіше і вимагала менше грошових витрат.

З наведеного вбачається, що ще 26.04.1994 року ОСОБА_3 було достеменно відомо, про те, що 26.04.1994 року був укладений саме договір дарування, вона була присутня при укладанні спірного договору дарування, що нею особисто підтверджено , позивачка являється фахівцем в галузі права, а отже саме з 26.04.1994 року, у відповідності до ч.1 ст. 261 ЦК України позивач дізналася про порушення свого права, тому висновки районного суду в цій частині про те що, лише з 2015 року права ОСОБА_3 були порушені, а отже і розпочинався перебіг строку позовної давності, є помилковими.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивачка ніяких обставин, які б перешкоджали їй звернутися до суду вчасно для захисту своїх прав, не надала. З зазначеними позовними вимогами, ОСОБА_3 звернулася після ухвалення рішення про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 .

У зв`язку з цим в задоволенні вимог позивача в частині визнання договору дарування 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 від 26.04.1994 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, удаваним та визнання його договором купівлі-продажу; визнання 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з літ. «А», жилою площею 37,3 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м. з надвірними спорудами: літ. «Г», літ. «Д» - вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси, І, ІІ - вимощення, ІV - шахта, №1-8 - огорожа, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому літ. «А», жилою площею 37,3 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м. з надвірними спорудами: літ. «Г», літ. «Д» - вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси, І, ІІ - вимощення, ІV - шахта, №1-8 - огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0648 га - належить відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Разом з тим, матеріалами справи також встановлено, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 був побудований будинок, в якому сторони проживають з 2002 року по теперішній час, однак вказаний будинок є об`єктом незавершеного будівництва, оскільки не зданий в експлуатацію.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вказаний об`єкт будівництва був побудований ним особисто та після 1995 року ніяких будівельних робіт не здійснювалось, що підтверджується придбання будівельних матеріалів (Том ІІ: 2 а.с.4-21), апеляційним судом оцінюються критично, з огляду на те, що факт придбання саме в 1995 році будівельних матеріалів не свідчить про те, що будинок не будувався після 1995 року, навпаки, вказані обставини спростовуються як показаннями свідків, так і наданими фотокартками (Том І: а.с.115-131).

Так, відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з формально-правового погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю використаних у його будівництві будівельних матеріалів, результатів виконаних робіт, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і підлягати поділу між ними.

За позовом чоловіка, дружини суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові ВС від 18.03.2019 року (справа №299/1757/16-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що немає ніяких підстав вважати придбання відповідачем Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 , внаслідок спільної праці, введення спільного господарства, побуту і бюджету із позивачкою, є необґрунтованими, оскільки наявність близьких стосунків між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , факт сімейних стосунків та введення спільного господарства сторонами є доведеним та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а тому висновок суду в цій частині є правильним - позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 вели спільне господарство, побут та бюджет, а отже 1/2 частина будинку по АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності, в зв`язку з чим підлягає поділу.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що в користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 1994 року знаходилась земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0648 га.

Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи зі ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Такі самі норми містяться і в чинних на теперішній час ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

З врахуванням наведеного, оскільки незавершений будівництвом будинок розташований на земельній ділянці із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, тому зазначена земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя й підлягає поділу між подружжям у розмірі частки права власності в спільному майні будинку, оскільки будинок підлягає поділу. Також оскільки для обслуговування цього будинку виділена у власність земельна ділянка, то в подружжя, за яким визнається право на частину будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування даної частки будинку.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, твердження представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції повністю не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Тому, на думку апеляційного суду, законних підстав для повного скасування рішення суду першої інстанції немає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 липня 2018 року - скасувати в частині:

- визнання договору дарування 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 від 26.04.1994 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, удаваним та визнання його договором купівлі-продажу;

- визнання 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з літ. «А», жилою площею 37,3 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м. з надвірними спорудами: літ. «Г», літ. «Д» - вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси, І, ІІ - вимощення, ІV - шахта, №1-8 - огорожа, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

- визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому літ. «А», жилою площею 37,3 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м. з надвірними спорудами: літ. «Г», літ. «Д» - вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси, І, ІІ - вимощення, ІV - шахта, №1-8 - огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0648 га.

В цій частині прийняти постанову, якою в задоволенні зазначених позовних вимог - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25.10.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда