ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3780/19 Справа № 205/4477/17 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 березня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сідоровим І.М., їй належить на праві власності трикімнатна квартира загальною площею 70,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру не було нею зареєстроване у Бюро технічної інвентаризації м.Дніпропетровська, однак за приписами ст. 128 ЦК України (в редакції, чинній на день укладання договору купівлі-продажу), право власності на нерухоме майно вважалось набутим з дати укладання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири. Вона не мешкала у спірній квартирі з червня 2005 року у зв`язку із тим, що була змушена доглядати за хворою матір`ю, а коли повернулася у червні 2017 року, то дізналася, що новим власником квартири є відповідач ОСОБА_2 , з якою будь-яких договорів вона не укладала. Спірне нерухоме майно вибуло з її власності поза її волею, а тому просила суд витребувати на свою користь з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 2-6).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння було відмовлено (а.с. 124-126, 198).

З таким рішенням не погодилася позивач, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 146-148).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду від 19 лютого 2019 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість (а.с. 207, 208).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 листопада 1999 року, виданого ВАТ «Дніпромістобуд» згідно з розпорядженням № П-1680, квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 14, 15).

14 березня 2000 року між ОСОБА_4 , діючої від свого імені, та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_7 , а також діючої за дорученням та від імені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та позивачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, згідно якого ОСОБА_1 придбала вказану квартиру (а.с.10).

Крім того, матеріали справи містять свідоцтво про право власності на житло квартира АДРЕСА_2 від 01 листопада 1999 року, яке було видане ВАТ «Дніпромістобуд» згідно з розпорядженням № П-1680, на ім`я ОСОБА_8 (а.с. 17).

30 грудня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Рудкевич Є.В., за умовами якого ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_9 придбав у власність спірну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.18).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2016 року, яке набрало законної сили, припинено право власності ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_2 та визнано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_10 (а.с.17-18).

20 травня 2016 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О., відповідно до умов якого ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_3 придбав у власність спірну квартиру (а.с.19-20).

У подальшому, 02 серпня 2016 року, між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Л.В., згідно якого ОСОБА_2 придбала спірну квартиру (а.с.21).

Частиною 3 ст.41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

За положеннями ст.387 ЦК, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, коли майно було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння, або викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав (п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України) є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

У п.п.22, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 березня 2000 року позивач ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 , діючої від свого імені, та як законний представник неповнолітнього у ОСОБА_7 , а також діючої за дорученням та від імені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , квартиру АДРЕСА_2 (а.с.10).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2016 року відповідач ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 цю ж саму квартиру АДРЕСА_2 та право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем у встановленому законом порядку (а.с.11, 21).

Таким чином, на теперішній період часу існує два договори купівлі-продажу вказаної квартири, згідно яких покупцями квартири на підставі договору від 14 березня 2000 року є - позивач ОСОБА_1 та на підставі договору від 02 серпня 2016 року є - відповідач ОСОБА_2 .

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 просила суд витребувати на свою користь з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .

Слід зазначити договір купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2016 року, на підставі якого відповідач ОСОБА_2 придбала вказану квартиру, є чинним та не оскаржувався позивачем у встановленому законом порядку.

Позивачем не оскаржувалися у встановленому законом порядку й інші угоди, передуючі договору купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2016 року, на підставі якого відповідач ОСОБА_2 придбала вказану квартиру.

Таким чином вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння є такими, що заявлені передчасно, а тому суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що вимоги позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про неповне з"ясування обставин справи, порушення норм матеріального права є необгрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді