Справа № 496/1069/18
Провадження № 2/496/26/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Буран В.М.,

за участю:

секретаря - Дигуляр А.С.,

представник позивача - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на житлові будинки з надвірними спорудами та на земельні ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить поділити між нею та відповідачем майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя наступним чином:

Визнати за позивачем право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , на земельну ділянку площею 0,25 га. з кадастровим № НОМЕР_1 , розташовану за адресою АДРЕСА_2 , на земельну ділянку площею 0,2563 га. з кадастровим № НОМЕР_2 , розташовану за адресою АДРЕСА_2 , а також на земельну ділянку площею 0,047 га. з кадастровим № НОМЕР_3 , розташовану за адресою АДРЕСА_3 .

Визнати за відповідачем право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , на земельну ділянку площею 0,25 га. з кадастровим № НОМЕР_4 , розташовану за адресою АДРЕСА_1 , на автопричеп "Путник" 814002 з № кузова НОМЕР_6 , державний номер НОМЕР_7 .

Свої вимоги мотивує тим, що з 28.03.2002 р. ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2

Подружжя проживало у будинку АДРЕСА_4 по цьому ж провулку мешкав рідний дядько відповідача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дження. Зазначений АДРЕСА_2 належав ОСОБА_5 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. АДРЕСА_2 розташований на земельній ділянці площею 0,25 га. з кадастровим № НОМЕР_1 . До неї безпосередньо прилягає земельна ділянка площею 0,2563 га. з кадастровим № НОМЕР_2 , яка внесена до реєстру речових прав на нерухоме майно під такою ж самою адресою.

30.12.2009 р. сторони по справі, як подружжя, уклали з ОСОБА_5 договір довічного утримання. За цим договором ОСОБА_5 передав їм у власність зазначені вище житловий будинок та земельні ділянки. Набувачем за текстом договору виступив відповідач, а позивач надала своєму чоловіку відповідну нотаріально посвідчену згоду на укладення вказаного правочину.

Протягом 7 років позивач особисто доглядала за ОСОБА_5 . З них останні 6 років сторони по справі змушені були взяти ОСОБА_5 жити до себе - у АДРЕСА_1 , адже він перебував вже у безпорадному стані. Отже, останні 6 років позивач з відповідачем проживали з ОСОБА_5 однією сім`єю, вели з ним сумісне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. В 2017 році шлюб між сторонами по справі було розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області. Але відповідач не визнає за позивачем право на зазначене вище майно з тієї підстави, що тільки він зазначений у договорі довічного утримання як набувач.

Під час шлюбу сторони по справі набули право власності на житловий АДРЕСА_1 , який вони розбудовували за рахунок коштів подружжя протягом 6 років - з березня 2002 р. по вересень 2007 р.

Право власності на зазначений будинок виникло у них на підставі свідоцтва про право власності, виданого на ім`я відповідача. Вже після реєстрації права власності на будинок за рахунок спільних коштів були проведенні ремонтні роботи у вищезазначеному будинку. Зазначений будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га., право власності на яку також набуте відповідачем під час шлюбу. До неї безпосередньо прилягає земельна ділянка площею 0,047 га., право власності на яку набуте відповідачем на підставі свідоцтва про право власності. Відповідач здійснив приватизацію цих ділянок у 2014 р. - під час перебування у шлюбі, але без відома позивачки. Під час шлюбу сторони по справі придбали за спільні гроші подружжя: автомобіль CHERY AMULET, н.з. НОМЕР_8 , автомобіль МАЗ 5551, автопричеп «Путник» 814002 н.з. НОМЕР_7 . Позивач зазначає у своїй позовній заяві про те, що відповідач не працює та не працював останніх 15 років. Відповідач 31.08.2016 р. здійснив відчуження належних подружжю автомобілів МАЗ 5551 та CHERY AMULET. Про відчуження автомобілів позивачка дізналася тільки у лютому 2018 р. з відповіді ТЦС МВС. Адже Відповідач продовжує користуватися цими автомобілями і на момент подання позову. Автомобілі досі зберігаються за адресою АДРЕСА_1. Крім того, набувачем цих автомобілів є мати відповідача - ОСОБА_6 , 1940 р. народження.

Також позивач зазначила, що відповідач не визнає за позивачкою право на все зазначене вище нерухоме майно та на цій підставі вигнав позивачку та їх неповнолітню дитину - ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) як з АДРЕСА_2, так і з АДРЕСА_1 , а також пред`явив позов про припинення їхнього з донькою права користування АДРЕСА_1 (справа № 496/3910/17). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї позивач мешкає в орендованому будинку із двох кімнатах площею 9 та 12 кв.м. у складних житлово-побутових умовах з пічним опаленням, без центрального водопроводу, з поліетиленовою плівкою замість вікон. Тож позивач вимушена звернутись до суду з відповідною заявою.

В судовому засіданні позивач та її представник на позовних вимогах наполягали та просили їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, письмові докази, заслухавши пояснення та заперечення сторін, допитавши свідків, суд вирішив наступне:

28.03.2002 року між сторонами по справі було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_9 , актовий запис № 25. (а.с. 118 том 1).

Рішенням Біляївського районного суду від 28.12.2016 року, шлюб між сторонами по справі було розірвано (а.с. 24-26 том 1).

Від шлюбу сторони по справі мають спільну дитину ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_10 (а.с. 23 том 1).

ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 17.12.2007 року належить 2-х поверховий житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_3 (а.с. 35 том 1).

09.02.2008 року відповідач зареєстрував своє право власності на вищевказаний житловий будинок, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17677188 від 09.02.2008 року (а.с 36 том 1). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ніяких інших реєстраційних дій щодо вищевказаного майна не вчинялось (а.с. 40-41 том. 1).

Вищевказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га. з кадастровим № НОМЕР_4 , яка також належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності серія та номер: 16801158 від 27.01.2014 року, також до зазначеної земельної ділянки безпосередньо прилягає земельна ділянка площею 0,047 га з кадастровим № НОМЕР_3 , яка належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: 16644465 від 24.01.2014 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 117959892 від 21.03.2018 року (а.с. 37-39 том 1).

Відповідно до витягу з рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області, 19 сесія 6 скликання вбачається що відповідачем було набуто безоплатно у приватну власність вищевказані земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд / присадибні ділянки / ведення особистого господарства, що знаходяться за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 140 том 2).

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25 січня 2017 року, було позбавлено ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , права користування житловим приміщенням розташованим за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 42-43 том 1).

Відповідно до довідки виданої Великодальницькою сільською радою Біляївського району Одеської області від 20.03.2018 року № 223, громадянка ОСОБА_4 та громадянин ОСОБА_2 з 2002 року по 2016 рік спільно обробляли земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_3 площею 0,2500 га та 0,0470 га (кадастрові номери земельних ділянок: НОМЕР_4 та НОМЕР_3 ) (а.с. 44 том 1).

Відповідно до п. 5 ч. 1ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Як роз`яснено в абз. 1 п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", зі змінами та доповненнями, відповідно до положень статей 81,116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Житловий будинок з надвірними спорудами, земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 , а також земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2 , які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , належали ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_11 від 30.10.2009 року (а.с. 98 том 1), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24562228 від 25.11.2009 року (а.с. 99 том 1), державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_12 від 28.09.2009 року (а.с. 102 том 1), державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_13 (а.с. 106 том 1), а також довідками державного комітету України із земельних ресурсів Головного управління держкомзему у Одеській області Держкомзему у Біляївському районі Одеської області від 07.10.2009 року (а.с. 103, 107 том 1), витягами з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянку від 07.10.2009 року (а.с. 104, 108 том 1), витягами з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру серія НОМЕР_1, серія НОМЕР_15 (а.с. 105, 110 том 1).

Згідно довідки виконавчого комітету Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області № 4946 від 24.12.2009 року, ОСОБА_5 проживав один в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 101 том 1).

Відповідно до договору довічного утримання (догляду) від 30.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Родінковою Л.В., зареєстрованим у реєстрі за № 1824, ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_2 , житловий будинок з надвірними спорудами, земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 , а також земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 , які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 95-96 том 1).

ОСОБА_4 надала згоду ОСОБА_2 на укладання та підписання договору довічного утримання (догляду), згідно з яким останній зобов`язався довічно утримувати громадянина ОСОБА_5 , що підтверджується згодою ОСОБА_4 від 30.12.2009 року, зареєстрованою в реєстрі за № 1823 (а.с. 115 том 1).

Житловий будинок з надвірними спорудами, земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 , а також земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2 , які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 належать ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційними довідками з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 27 - 34 том 1).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 зазначила, що позивач по справі її тітка, а також те, що її тітку вигнав відповідач з АДРЕСА_1, в АДРЕСА_2 її також не пускають жити, також зазначила, що в АДРЕСА_1 проводились ремонтні роботи під час шлюбу сторін по справі, Відповідач в період шлюбу підробляв на вантажному автомобілі. В АДРЕСА_2 ОСОБА_10 ніколи не була, але їй відомо зі слів, що за ОСОБА_11 доглядала позивач по справі, особисто при цьому вона не була присутня.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 зазначила, що позивач та її сини працювали та робили господарські роботи в АДРЕСА_1 в якому вони на той час проживали, відповідача вона ніколи не бачила в алкогольному сп`янінні, відомості щодо ремонтних робіт в АДРЕСА_1 їй не відомі та причини з яких позивач залишила АДРЕСА_1 їй відомі лише зі слів сусідів.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 зазначив, що відповідач по справі має вантажну машину, а легкову він продав, ремонтні роботи у АДРЕСА_1 проводились, але за чиї кошти він не знає, при яких обставинах ОСОБА_4 пішла з АДРЕСА_1 йому не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 зазначив, що зі сторонами по справі вони куми, зазначила, що відповідач вигнав позивачку з АДРЕСА_1 , позивач доглядала за ОСОБА_11 , в АДРЕСА_1 вона бувала 2-3 рази на місяць. У відповідача є два автомобіля легковий та вантажний, якими він користується по сьогоднішній день.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 зазначила, що їх з будинку вигнав відповідач по справі, він не дає можливості їм жити в жодному з будинків, на теперішній час вони з позивачем проживають на квартирі, яку орендують, за померлим ОСОБА_5 , доглядала вона та позивач, з позовом про стягнення аліментів до відповідача вона не зверталась.

Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку.

Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За правилами ст. 746 ЦК України, сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обов`язок перед відчужувачем (ч. 3ст. 746 ЦК України). Зміст обов`язків набувача за договором довічного утримання визначений уст. 749 ЦК України.

В період шлюбу із ОСОБА_4 , а саме 30.12.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, який встановлював права та обов`язки сторін договору.

Відповідно до договору довічного утримання позивач не є набувачем та на неї не було покладено жодних обов`язків.

Згідно зі ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст. 334 цього Кодексу (з моменту державної реєстрації договору).

Норми СК України у ст. ст. 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми ст. 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з роз`ясненнями у п. 22 Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.

Вказана правова позиція Верховного Суду України згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Свідчення свідків суд не бере до уваги так, як всі свідки є сусідами, родичами та друзями позивача, тому на думку суду вони можуть бути заінтересовані у вирішенні майнового спору на користь позивача.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Таким чином, всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України позивачем не надано, а судом не здобуто жодного належного та допустимого доказу щодо наявності підстав для визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя вищезазначеного нерухомого майна.

Таким чином, оскільки договір довічного утримання від 30.12.2009 року було укладено між ОСОБА_5 , як відчужувачем майна лише з ОСОБА_2 , який виконував умови даного договору довічного утримання до смерті відчужувача майна, то дане спірне майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і саме тому позовні вимоги ОСОБА_4 є безпідставними.

Всі інші надані до матеріалів справи докази, не підлягають дослідженню так як не мають жодного відношення до предмету спору.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що твердження, викладені позивачем у позовній заяві не знайшли свого підтвердження, а тому вважає за необхідне відмовити повністю в задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 .

Керуючись ст. ст. 57, 60, 61, 69 СК України, 744, 746 ЦК України, 76,77, 79, 81, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_11 , ІПН НОМЕР_16 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_10 , ІПН НОМЕР_17 ), про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на житлові будинки з надвірними спорудами та на земельні ділянки - відмовити повністю.

Повний текст рішення буде складено 10 липня 2019 року

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Буран В.М.