Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 642/5770/16-ц

провадження № 61-26075св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Елді»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: публічне акціонерне товариство «Фідобанк», ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2, на рішення Ленінського районного суду м. Харкова, у складі судді Грінчук О. П., від 28 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Швецової Л. А., Котелевець А. В., Піддубного Р. М., від 28 вересня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Елді» (далі - ТОВ «Елді»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), ОСОБА_3 про визнання права власності.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 01 березня 2016 року між нею та ТОВ «Елді» було укладено у письмовій формі договір про відступлення права вимоги (цесії) № 01/03.

Відповідно до пункту 1.1 договору цесії, у рахунок погашення заборгованості цедента перед цесіонарієм цедент передає цесіонарію право вимоги на грошові кошти у розмірі 149 500, 00 грн за договором банківського рахунку № НОМЕР_1 від 04 лютого 2011 року, укладеного між цедентом та публічним акціонерним товариством «Себ Банк» (далі - ПАТ «СебБанк», у подальшому змінило назву на ПАТ «Фідобанк»).

Відповідно до пункту 1.2 договору цесії цесіонарій набув право вимоги від банку сплати суми боргу в розмірі 149 500, 00 грн.

Відповідно до пункту 1.3 договору цесії з моменту укладання даного договору цесії цесіонарій набув статусу вкладника у значенні цього терміна, що визначений у пункті 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VІ від 23 лютого 2012 року.

Відповідно до пункту 1.4 договору цесії право вимоги та право власності на суму боргу перейшло від цедента до цесіонарія з моменту укладання даного договору сторонами, тобто з 01 березня 2016 року.

15 квітня 2016 року керівником ТОВ «Елді» позивачу було вручено письмове повідомлення про розірвання договору № 15/04 від 15 квітня 2016 року, в якому вказав на те, що ТОВ «Елді» було прийнято рішення про розірвання договору про відступлення права вимоги (цесії) № 01/03 від 01 березня 2016 року.

02 червня 2016 року позивачем було отримано від відповідача повідомлення б/н від 02 червня 2016 року про те, що 01 червня 2016 року було укладено договір дарування б/н від 01 червня 2016 року, відповідно до якого відповідач безоплатно передав обдарованому у власність грошові кошти за договором банківського рахунку, укладеним з ПАТ «СебБанк» (ПАТ «Фідобанк»), у загальному розмірі на 698 942, 92 грн.

Посилаючись на зазначені обставини та зазначаючи, що дії відповідача суперечать актам цивільного законодавства та порушують права позивача, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею з 01 березня 2016 року право власності на вклад у розмірі 149 500, 00 грн, набутий на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) № 01/03 від 01 березня 2016 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено своє право на розпорядження коштами у сумі 149 500, 00 грн, які знаходяться на банківському рахунку ТОВ «Елді». ОСОБА_1 на підставі договору відступлення права вимоги отримала право грошової вимоги до банку за договором банківського рахунку, а не право власності на грошові кошти, тому відсутні підстави для визнання права власності за нею на заявлену суму.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 28 вересня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з`ясували обставини справи. Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд дійшов безпідставного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Судом не встановлено порушень та не спростовано правомірність договору цесії чи його умов, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги, перехід права власності на грошові кошти за договором банківського рахунку та набуття позивачем статусу вкладника.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

27 жовтня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

За вимогами пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 642/5770/16-ц (провадження № 61-26075св18) було призначено повторний автоматизований розподіл.

Справу розподілено судді-доповідачу.

Заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не подано

У червні 2018 року на адресу суду надійшла заява ТОВ «Елді» про визнання позову.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Договором № 01/03 від 01 березня 2016 року про відступлення права вимоги (цесії), укладеним між ТОВ «Елді» в рахунок погашення заборгованості цедента перед цесіонарієм, цедент передав цесіонарію ОСОБА_1 право вимоги на грошові кошти у розмірі 149 500, 00 грн за договором банківського рахунку № НОМЕР_1 від 04 лютого 2011 року, укладеним між ТОВ «Елді» та ПАТ «СебБанк» (ПАТ «Фідобанк».)

Із повідомлення про розірвання договору № 15/04 від 15 квітня 2016 року вбачається, що ТОВ «Елді» прийняло рішення про розірвання договору про відступлення права вимоги (цесії) № 01/03 від 01 березня 2016 року, укладеного з ОСОБА_1

02 червня 2016 року директор ТОВ «Елді» письмово повідомив ОСОБА_1 про укладання договору дарування б/н від 01 червня 2016 року та безоплатну передачу ОСОБА_3 у власність грошових коштів за договором банківського рахунку.

Відповідно до договору дарування від 01 липня 2016 року, який нотаріального не посвідчений, вбачається укладання договору між ТОВ «Елді» та ОСОБА_3 , предметом якого є грошові кошти за договором банківського рахунку № НОМЕР_1 від 04 лютого 2011 року.

Предметом договору банківського рахунку № НОМЕР_1 від 04 лютого 2011 року, укладеного між «СЕБ Банк» та ТОВ «Елді», є поточний (мультивалютний) рахунок. Рахунок відкривається банком клієнту для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору.

Згідно з випискою за особовим рахунком ТОВ «Елді» за період з 15 лютого 2016 року по 20 травня 2016 року грошові кошти на рахунку ТОВ «Елді» відсутні.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Справа переглядається лише у межах доводів касаційної скарги.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Стаття 1066 ЦК України передбачає, що за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Водночас банк згідно з частиною другою статті 1066 ЦК України має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Отже, зобов`язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського рахунку, мають майново-грошовий характер, відтак у цьому разі позивач є кредитором за майновою вимогою щодо розпорядження належними йому коштами.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у цих правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Тому, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон в силу цього є пріоритетним відносно інших нормативних актів у спірних правовідносинах. Виходячи з суті (змісту) та згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідація банків, тому захист прав одного з вкладників банку не повинний спричиняти до порушення прав інших вкладників і повинний бути пропорційний з огляду на дотримання суспільного інтересу збереження довіри до банківської системи України.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Пунктом 1 частини шостої статті 36 цього Закону передбачено, що обмеження, встановлені пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюються на зобов`язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантуються Фондом, в національній валюті України.

Таким чином, ТОВ «Елді» має статус кредитора ПАТ «Фідобанк», тому на нього поширюються обмеження щодо задоволення його вимог до банку під час запровадження у ньому тимчасової адміністрації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 3-217гс15, від 10 червня 2015 року у справі № 3-223гс15 та підтверджуються правовими позиціями усталеної практики Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 4 частини першої статті 2Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа-підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

ОСОБА_1 не є вкладником банку, оскільки не укладала з ПАТ «ФідоБанк» договір банківського вкладу (депозиту) або договір банківського рахунку, а за договором цесії набула права ТОВ «Елді», на якого поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, позивач за договором уступки права вимоги набула права юридичної особи, яка не підпадає під визначення вкладника, а є кредитором, на якого поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, зобов`язання за цим договором між сторонами припинилися внаслідок його розірвання в силу вимог частини другої статті 653 ЦК України, яке ОСОБА_1 не оспорює, отже таке розірвання не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на грошові кошти.

За вказаних обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог заявника.

Заява ТОВ «Елді»про визнання позову судом не приймається у силу вимог частини четвертої статті 174 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи (частина четверта статті 206 чинного ЦПК України), оскільки таке визнання порушує права ПАТ «Фідобанк», який є власником переданих за договором банківського рахунку коштів та має обов`язок повернути вклад із нарахованими відсотками.

Суд першої інстанції виконав вимоги статті 213 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи,перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Доводи касаційної скарги, які значною мірою стосуються переоцінки доказів, та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити товариству з обмеженою відповідальністю «Елді» у прийнятті заяви про визнання позову ОСОБА_1 .

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк
А. І. Грушицький
І. М. Фаловська