ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8044/19 Справа № 212/4099/19 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2019 року, яке постановлено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 15 липня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «Кривбасзалізрудком») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 190 000 грн., у зв`язку з нещасним випадком та отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці.

Висновком МСЕК від 18 жовтня 1995 року позивачу первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву.

При повторному огляді висновком МСЕК від 20 лютого 1996 року позивачу повторно встановлено 20% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву.

Висновком МСЕК від 15 жовтня 1996 року позивачу первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності.

При наступному переогляді висновком МСЕК від 03 лютого 1998 року позивачу повторно встановлено 20% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву та третя група інвалідності.

Згідно з висновків МСЕК від 16 грудня 1998 року та 17 грудня 1999 року позивачу повторно встановлено 35% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності.

Висновком МСЕК від 30 березня 2000 року позивачу повторно встановлено 20% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву та третя група інвалідності.

При наступному переогляді висновком МСЕК від 13 листопада 2000 року позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких 40% втрата у зв`язку з професійним захворюванням та 20% по трудовому каліцтву та третя група інвалідності.

Висновком МСЕК від 20 листопада 2002 року позивачу повторно встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких 40% втрата у зв`язку з професійним захворюванням та 20% по трудовому каліцтву та третя група інвалідності, безстроково.

Позивач вважає, що внаслідок каліцтва та професійного захворювання втратив професійну працездатність, оскільки не має змоги вести звичне життя, так як змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійного захворювання. Фізичний стан та самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат, періодично відбуваються загострення - рецидив хвороби. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності та вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, у зв`язку з чим, позивач змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 90 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 768,40 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши його позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди 90 000 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Також судом не враховано, що позивач тривалий час працював у відповідача, шкода його здоров`ю була заподіяна відповідачем у великому розмірі, обов`язок забезпечення безпечними умовами праці покладаються лише на відповідача, порушення відповідачем низки законодавчих актів що зобов`язують відповідача забезпечити на своєму підприємстві безпечні умови праці.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Кривбасзалізрудком», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Зауважує на тому, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є правонаступником ліквідованого рудоуправління РУ ім. Комінтерну та Треста «Кривбасшахтобуд», яке було самостійним госпрозрахунковим підприємством.

Вважає, що матеріали справи не містять належних доказів щодо спричинення моральної шкоди позивачу, а визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не ґрунтується на засадах верховенства права, визначений без врахування засад розумності, виваженості та справедливості.

Зазначає про те, що суд невірно застосував норми матеріального права, зокрема ст. 237-1 КЗпП України яка не діяла на час виниклих правовідносин.

Представник відповідача зазначає, що судом в мотивувальній частині рішення надана правова оцінка лише аргументам та доводам позивача, а доводи відповідача не відображені у рішенні та не наведені аргументи спростування цих доводів.

Вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Також вважає, що суд першої інстанції не вірно визначив розмір судового збору, який стягнув з відповідача на користь держави.

Відзиви на апеляційні скарги не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 15 вересня 1975 року по 05 травня 1976 рік підземним електрогазозварником, з 08 лютого 1982 року по 01 квітня 1987 року - прохідником, з 10 вересня 1992 року по 23 липня 1996 року - підземним прохідником, з 04 квітня 2000 року по 31 грудня 2004 року - охоронцем, з 11 березня 2005 року по 23 липня 2007 року охоронцем на ш. «Октябрська» ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». 23 липня 2007 року був звільнений по п. 5 ст. 38 КЗпПУ (а.с. 28-42).

Відповідно до п. 15.1 Акту про нещасний випадок на виробництві № 19 від 11.04.1985 року причиною нещасного випадку, який стався з позивачем є недотримання норм і правил безпеки при підготовці виробки до буріння (а.с. 7-зворот).

Відповідно до п. 17.1 Акту, позивач внаслідок нещасного випадку отримав ушкодження здоров`я, а саме: забій голови, шийно-грудного відділу хребта забій лівого суглоба, струс головного мозку (а.с. 8).

Висновком МСЕК від 18 жовтня 1995 року позивачу первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності у зв`язку з каліцтвом та третя група інвалідності (а.с. 9).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 20 лютого 1996 року позивачу повторно встановлено 20% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву (а.с. 9-зворот).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 16.10.1995 року причиною отримання позивачем профзахворювання є робота впродовж 18 років в умовах шкідливого впливу на організм підвищеної концентрації пилу (а.с. 9-зворот).

Висновком МСЕК від 15 жовтня 1996 року позивачу первинно було встановлено 35% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності (а.с. 11).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 03 лютого 1998 року позивачу повторно встановлено 20% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву та третя група інвалідності (а.с. 11-зворот).

Висновками МСЕК від 16 грудня 1998 року та 17 грудня 1999 року позивачу було повторно встановлено 35% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності (а.с. 12-12-зворот).

Висновком МСЕК від 30 березня 2000 року позивачу було повторно встановлено 20% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву та третя група інвалідності (а.с. 13).

Висновком МСЕК від 13 листопада 2000 року позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких 40% втрата у зв`язку з професійним захворюванням та 20% по трудовому каліцтву, третя група інвалідності (а.с. 13-зворот).

Висновком МСЕК від 20 листопада 2002 року позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких 40% втрата у зв`язку з професійним захворюванням та 20% по трудовому каліцтву та третя група інвалідності, безстроково (а.с. 14) .

Суд, частково задовольняючи позов позивача до ПАТ «Кривбасзалізрудком», виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки виробничу травму та професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності, у 1995 році по трудовому каліцтву та у 1996 році первинно про професійному захворюванню, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів вважає, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.

У відповідності до положень п.11 цих Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4173 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 20865,00 грн., а максимальний 834600,00 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року викладених у постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)», з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004, ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з виробничою травмою та професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він відчуває моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, та тягнуть за собою відчуття болю.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманої позивачем виробничої травми та професійного захворювання, визнання позивача інвалідом третьої групи, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 60%, з яких 40% втрата у зв`язку з професійним захворюванням та 20 % по трудовому каліцтву, безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності та інвалідності, безстроково.

При цьому, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 90 000 грн. не перевищує граничного розміру, встановленого п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з виробничою травмою та професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває складності.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Тому доводи апеляційних скарг позивача та відповідача про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача, про те, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, зокрема ст. 237-1 КЗпП України, яка не діяла на час виниклих між сторонами правовідносин, заслуговують на уваги, однак, не бере їх до уваги зважаючи на те, що вони не призвели до неправильного вирішення справи по суті та суд першої інстанції вирішив справу на підставі норм матеріального права, а саме ст. 153 КЗпП України, ст. 173 КЗпП України, що діяли на час виниклих правовідносин та регулювали спірні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 08 лютого 1982 року по 01 січня 1987 року працював підземним прохідником на ш. «Октябрська» РУ ім. Комінтерну Об`єднання «Кривбасруда». Згідно Акту про нещасний випадок на виробництві № 19 від 11.04.1985 року з позивачем стався нещасний випадок при виконанні ним трудових обов`язків та РУ ім. Комінтерну, як структурну одиницю було ліквідовано та створено в складі ВО «Кривбасруда»відповідно до наказу № 349 від 20 вересня 1989 року. Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 16.10.1995 року причиною отримання позивачем профзахворювання є робота впродовж 18 років в умовах шкідливого впливу на організм підвищеної концентрації пилу, який завірений відтиском печатки відділу кадрів тресту «Кривбасшахтострой ВО «Кривбасруда» (а.с. 9-зворот).

Наведене свідчить про те, що відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» був правонаступником ш. «Октябрська» РУ ім. Комінтерну Об`єднання «Кривбасруда» та тресту «Кривбасшахтострой ВО «Кривбасруда» на якому під час нещасного випадку працював позивач, у зв`язку з чим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» не є правонаступником ліквідованого рудоуправління РУ ім. Комінтерну та Треста «Кривбасшахтобуд», яке було самостійним госпрозрахунковим підприємством, оскільки вони спростовуються наведеними вище та не спростовані належними і допустимими доказами.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг позивача та відповідача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом, оскільки розмір моральної шкоди визначено з урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода, судом враховано характер як виробничої травми, так і отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, наявність ІІІ групи інвалідності, стан здоров`я позивача, період роботи на підприємстві відповідача, тяжкість вимушених змін його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 90 000 гривень.

Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, спричиненої втратою професійної працездатності та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при визначенні розміру судового збору, який підлягає стягненню на користь держави за рахунок відповідача, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні, на підставі п.1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині стягнутого з відповідача на користь держави судового збору, з вищенаведених підстав.

В іншій частині рішення залишити без змін.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду зміні в частині стягнутого з відповідача на користь держави судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2019 року змінити, збільшивши розмір стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судового збору з 768 гривень 40 копійок до 900 (дев`ятсот) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: