Провадження№2/235/1185/19
Справа №235/2966/19
Р І Ш Е Н Н Я
26 червня 2019 року Красно армійський міськрайонний суд Донецької області
у складі: головуючого - судді Величко О.В.,
при секретарі Лебеденко В.В.
за участю позивача ОСОБА_1
за участю представника відповідача
Державного Підприємства
«Вугільна Компанія «Краснолиманська» Безкоровайної Т.А., Шевченко Р.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Покровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного Підприємства « Вугільна Компанія « Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-
Позивач звернувся до суду з позовом до ДП «ВК «Краснолиманська» про стягнення
заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав,що з 17.02.1992 року по 17.10.2012 рік перебував у трудових відношення з відповідачем по справі, де працював в якості гірничого робітника з ремонту гірничих виробок. В березні 2010 року його було безпідставно відсторонено від роботи.
Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 11.10.2017 року було встановлено, що заборгованість роботодавця щодо оплати його праці за березень 2010 року станом на жовтень 2017 рік не погашено.

За 9 днів вимушеного прогулу в березні 2010 року нарахуванню та сплаті після утримання податків, підлягала сума оплати за вимушений прогул 2337,66 грн.

В рахунок погашення вказаної заборгованості за липень 2010 року відповідачем

08.12. 2017 року було перераховано на його рахунок у ОСОБА_2 1005,00 грн.,а 26.01.2018 року -10,05 грн.

Заборгованість по заробітній платі за березень 2010 рік становить 4502,21 грн., з я яких 2474,05 грн. йому сплачено.

Станом на 01.05.2010 року заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем становила 2028,16 грн. ( 4502,21-2474,05=2028,16 грн.), яка з урахуванням індексу інфляції становить 2247,20 грн.

В червні 2011 року відповідачем погашена заборгованість по заробітній платі за 9 днів вимушеного прогулу у розмірі 885,96 грн., за вирахуванням обов`язкових платежів сума заробітної плати за березень 2010 року до виплати становила 768,66 грн., а заборгованість -1478,54 грн. З урахуванням індексу інфляції вказана сума заборгованості становила :

3313,41 грн.

Після виплати в грудні 2017 року 1005 грн., заборгованість становила 2308,41 грн., яка з урахуванням індексу інфляції заборгованість становила 2331,49 грн., і після сплати 10,05 грн заборгованість становила 2321,44 грн.

З урахуванням індексів інфляції вказана сума заборгованості становить 2610,59 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» на свою користь заборгованість по заробітній платі за березень 2010 рік з відповідною компенсацію за втрату частини заробітної плати в загальній сумі 2610,59 грн.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що в березні 2010 року підприємством було виплачено позивачу заробітна плата в сумі 2715,93 грн., та 135,68 грн. сума, нарахована за один день відпустки,що підтверджено довідкою та табуляграмою.

Вважають, що сума заборгованості в розмірі 2337,66 грн. була предметом розгляду апеляційним судом, і судом остаточно стягнуто з відповідача на користь позивача 1000 грн. заборгованості по заробітній платі за березень 2010 рік. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивачем було заявлено клопотання про витребування у відповідача довідки про виплату йому підприємством всіх сум доходу за 2009-2012 роки, яке в подальшому , в судовому засіданні було залишено без розгляду , у зв`язку з наявністю в матеріалах справи доказів щодо предмету спору, які не оспорюються сторонами по справі.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали просили відмовити в їх задоволенні, підтримали наданий відзив на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Предметом спору є стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2010 рік з відповідною компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з лютого 1992 року по 17 жовтня 2012 року працював в ДП «ВК «Краснолиманська» гірничим робітником з ремонту гірничих виробіток 4 розряду дільниці РГВ-1.

Рішенням Апеляційного Суду Донецької області від 11.10.2017 року встановлено, що з підприємства ДП «ВК «Краснолиманська» на користь позивача підлягала стягненню заборгованість по заробітній платі за березень 2010 року в сумі 2337,66 грн. ,

стягнуто з відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» на користь позивача сума заборгованості за березень 2010 рік в межах заявлених вимог - 1000 грн. ( а. с. 10-13).

Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 11.12.2017 року на картковий рахунок позивача зараховано 1005 грн. на підставі судового рішення по справі № 235/1920/17 ( а. с. 21).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 18.07.2017 року, яке набуло законної сили, та ухвалою Апеляційного Суду від 18.09.2017 року встановлено, що заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 за 9 днів вимушеного прогулу не з вини працівника за березень 2010 року в сумі 885,96 була нарахована підприємством в червні 2011 року, а виплачена в липні 2011 року, визначений розмір компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати 80,09 грн. та стягнуто зазначеної компенсації з відповідача на користь позивача в межах заявлених позовних вимог - 10 грн. ( а. с. 95-97).

На виконання рішення суду від 18.07.2017 року вказану суму компенсації було перераховано позивачу на його картковий рахунок 26.01.2018 року ( а. с. 22).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не докзауються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Доводи позивача, викладені в позовній заяві про наявність у підприємства заборгованості по заробітній платі за березень 2010 рік в сумі 4502,21 грн., й відповідно 2028,16 грн ( 4502,21-2474,05=2028,16) спростовуються матеріалами справи, зокрема довідкою ДП «ВК «Краснолимнаська» , табуляграмою ( а. с. 76,77) та рішенням апеляційного суду від 11.10.2017 року ( а. с. 93).

Доводи представника відповідача про безпідставність заявлених позивачем вимог по причині того, що рішенням Аплеляційного суду остаточно визначена сума заборгованості по заробітній платі -1000 грн., яке на день розгляду справи виконано, не заслуговують на увагу, оскільки вказаним рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача 1000 грн. лише в межах заявлених позовних вимог, загальна сума заборгованості за березень 2010 рік визначена рішенням суду в розмірі 2337,66 грн., і позивач не позбавлений можливості поставити питання перед судом про стягнення залишку заборгованості по заробітній платі за березень 2010 рік в будь-який час.

Отже, позивачу не була своєчасно сплачена заробітна плата за березень 2010 року в сумі 2337,66 грн., з яких:

1) 885,96 грн. нараховано в червні 2011 року, а виплачено в липні 2011 року ( а. с. 14) ;

- за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 885,96 грн. з відповідача на користь позивача стягнуто компенсація із затримкою розрахунку в межах заявлених вимог-10 грн. рішенням Красноармійського суду від 18.07.2017 року. ( а. с. 96); а виконано

26.01.2018 року ( а.с. 102).

2) 1000 грн. перераховано на рахунок позивача в ПАТ «КБ «Приватбанк» 08.12.2017 року ( а.с. 102)

3) Залишок несплаченої суми заборгованості по заробітної плати станом на день розгляду справи становить 451,70 грн.

Зазначені обставини не спростовані сторонами по справі в судовому засіданні .

Щодо доводів представника відповідача про безпідставність заявлених позивачем вимог про стягнення непогашеної суми заборгованості по заробітній платі з відповідною компенсацією, то суд вважає за необхідним зазначити наступне.

Згідно зі ст. 115 КЗпПУ та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобовязаний виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором (або нормативним актом роботодавця, погодженим з профспілкою), не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16 .

Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності (Постанова ВСУ від 03.07.2013 року по справі № 6-60цс133 (№ в ЄДРСРУ 32532907)).

Отже, стягненню підлягає заборгованість по заробітній платі в сумі 451,70 грн. з відповідною компенсацією у зв`язку з порушенням строків виплати.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року №159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно достатті 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Таким чином право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

У пункті 4 Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Використане у статті 3 Закону та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 19 грудня 2011 року у справі № 6-58цс11, у постанові від 11 липня 2017 року у справі №21-2003а16).

Механізм розрахунку компенсації докладно описано у п. 4 Порядку №159. Наведемо розрахунок суми компенсації у вигляді формули: Ск = (Д н/в х Приріст Іі) : 100 , де: Ск - сума компенсації; Д н/в - дохід, не виплачений за відповідний період після утримання податків та обов`язкових платежів; Приріст Іі - приріст індексу інфляції у відсотках за період невиплати. Його визначають множенням місячних індексів інфляції за період невиплати доходу.

Позивачем ставиться питання про стягнення непогашеної заборгованості по заробітній платі за березень 2010 рік, та у зв`язку з цим компенсації за втрату частини заробітку.

Виходячи з того, що сума заборгованості по заробітній платі за березень 2010 рік становить 451, 70 грн., сума компенсації за несвоєчасно виплачену заборгованість по заробітній платі за період з березня 2010 року по день розгляду справи становить:

(99,7%х99,4%Х99,6%х99,8%х101,2%х102,9%х100,5%х100,3%х100,8%х104,6%х99,8%х

100,5%х 124,9%х143,30%х112,4Х113,7%х109,8%х101%х100,5%х100,9%х101%х100,7%)-100%) х 451,70= (2,86-1) х451,70= 840,16 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за березень 2010 року в сумі 451,70 грн., та компенсація за втрату частини заробітної плати в сумі 840,16 грн.

Відповідно до розяснень, даних в абз. 5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з ч.1 ст. 67 Конституції України кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Нормами п.171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування" врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є субєктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

Оскільки суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця.

Отже, враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог , а саме стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 451,70 грн. та компенсації за втрату частини заробітної плати в сумі 840,16 грн., а всього 1291,86 грн.,нарахованих без утримання податку й інших обов`язкових платежів.При цьому суд виходить з того, що розрахунок податкових зобов`язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого у джерела його виплати, проводиться податковим агентом (у тому числі роботодавцем).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12,91 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 115, 116 КЗпП України, ст.ст. 3,5,12,13,18, 258,260,265,268, 273 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна Компанія «Краснолиманська»( 85310 м. Родинське Донецької області, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі за березень 2010 рік в сумі в сумі 451,70 грн. та компенсації за втрату частини заробітної плати в сумі 840,16 грн., а всього 1291,86 грн., нарахованих без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Зобов`язати Державне підприємство «Вугільна Компанія «Краснолиманська»( 85310 м. Родинське Донецької області, ) при виплаті ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 1291,86 грн. утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна Компанія «Краснолиманська»( 85310 м. Родинське Донецької області, ) на користь держави судовий збір в сумі 12,92 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення,якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги,відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст виготовлено 02.07.2019 року.

Суддя: