ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6614/19 Справа № 214/1635/17 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2019 року, яке постановлено суддею Поповим В.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 17 травня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, в обґрунтування якого зазначила, що влітку 2011 року її мати, ОСОБА_4 , попросила привезти їй гроші для передачі у борг своїй знайомій ОСОБА_2 22 липня 2011 року позивачка привезла і передала відповідачці грошові кошти в розмірі 2000 доларів США, про що остання власноруч написала розписку 24 серпня 2011 року, в якій зазначила про те, що взяла у борг гроші на 3-5 років. Згодом, 24 серпня 2011 року, відповідачка знову взяла у неї, позивачки, у борг 2000 доларів США на 3-5 років, про що написала розписку. При передачі грошей були присутні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 На теперішній час гроші не повернуті. Відповідачка від контактів з нею ухиляється. Позивачка просила суд стягнути з відповідачки на свою користь борг за розпискою, який складає 107 240 гривень 60 копійок, стягнути з відповідачки витрати по справі, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 гривень.

Одночасно з поданим позовом позивач подала заяву про поновлення строку звернення з позовом, в якій зазначила, що в грудні 2016 року отримала відповідь з Саксаганського ВП КВП, в якій їй було роз`яснено право на звернення з позовом до суду відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2019 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивачки просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення по справі про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги не доведено, оскільки, на його думку, боргова розписка відповідачки містить всі необхідні складові, а саме суму позики, час її отримання та час її повернення.

Вважає, що твердження відповідачки про те, що на зворотній стороні розписки є запис про повернення частини грошей не є правдивим, оскільки цей лист бумаги, на якій складалася розписка принесла сама відповідачка.

Також вказує на те, що суд не дав оцінку показам свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що розписка від 22 липня 2011 року та 24 серпня 2011 року не відповідає вимогам щодо укладення договору позики, тому укладення між сторонами по справі договору позики не відбулося, оскільки з розписки не вбачається, хто саме виступав в якості позикодавця, правочин не підписаний сторонами.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено,що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Дане положення міститься в правових висновках Верховного Суду України, викладених у Постановах від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року №6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року №6-996цс17, а також в Постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року №61-12412св18.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

З аналізу зазначеної норми закону вбачається, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане і не спростування відповідачем факту написання розписки дає можливість прийти до висновку про існування договірних зобов`язань між сторонами.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом

Як вбачається із матеріалів справи, згідно оригіналу розписки, відповідачка ОСОБА_2 24.08.2011 року взяла у позивачки в борг 22.07.2011 року 2000 доларів США на строк 3-5 років, та 24.08.2011 року 2000 доларів США на строки 3-5 років, на підтвердження чого відповідачка того ж дня, тобто 22.07.2011 року та 24.08.2011 року, написала розписку. Свідком передачі грошей була ОСОБА_7 , яка підтвердила факт передачі грошей позивачкою ОСОБА_1 відповідачці.

Таким чином, із письмової розписки вбачається, що позивачка передала відповідачці кошти, яка визнає обов`язок по їх поверненню, та між сторонами, відповідно до ст.1046 ЦК України, виникли правовідносини позики.

Оригінал розписки від 22.07.2011 року та 24.08.2011 року, наданий позивачкою та приєднаний до матеріалів справи, свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення боргу за договором (а.с. 103).

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 22 липня 2011 року та 24 серпня 2011 року, тому висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову є помилковими.

При цьому, посилання відповідачки в суді першої інстанції на те, що грошові кошти у зазначеній розписці вона брала у борг не у позивачки, а у її матері, колегія суддів не бере до уваги, оскільки оригінал розписки знаходиться у позивачки, як у позикодавця, що за змістом ст. 545 ЦК України свідчить про те, що позикодавцем за даною розпискю є позивачка та борг не погашено.

Колегія суддів не бере до уваги посилання відповідачки в суді першої інстанції щодо повернення частини боргу у сумі 3000 гривень, що підтверджується її записом на зворотній стороні оригіналу розписки, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до оригіналу розписки на зворотній стороні міститься запис від 22 липня 2010 року про передачу 3000 гривень відповідачкою та підпис, тоді як грошові кошти за договором позики відповідачка отримала 22 липня 2011 року та 24 серпня 2011 року (а.с. 103, 103-зворот).

Оскільки відповідачкавзяла в борг за договором позики від 22 липня 2011 року - 2 000 доларів США та 24 серпня 2011 року 2 000 доларів США, однак не виконала належним чином свої зобов`язання, грошові кошти за договором позики не повернула, в зв`язку з чим, станом на 13 березня 2017 року, заборгованість відповідачки перед позивачкою становить 4 000 доларів США, яка відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 13 березня 2017 року (100 дол. США = 2681.0151 грн.) становить 107 240,60 гривень грн., які підлягають стягненню на користь позивачки, в межах зазначених позовних вимог, оскільки позов про стягнення боргу за даним позовом заявлено у гривневому еквіваленті, в межах заявлених позовних вимог.

При цьому, колегія суддів згідно заяви позивачки, не обговорює питання щодо строку позовної давності, оскільки відповідачка згідно вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України не заявляла про застосування строку позовної давності до винесення рішення по справі.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 14 березня 2017 року уклала договір про надання правничої допомоги з адвокатом Сопко В.К. згідно якого їй надана правнича допомога: консультація по справі з вивченням документів, підготовка позовної заяви, представництво інтересів у суді першої інстанції (а.с. 27). Згідно журналу судового засідання від 25.07.2017 року (а.с. 53-55), 14.08.2017 року (а.с. 71-73), 12.12.2017 року (а.с. 98), 07.02.2018 року (а.с. 104-105), 16.05.2018 року (а.с. 116), 13.08.2018 року (а.с. 120-122), 17.12.2018 року (а.с. 130-132), 06.02.2019 року (а.с. 137), адвокат Сопко В.К., як представник позивачки приймав участь у судових засіданнях. На підтвердження понесення витрат на надання правничої допомоги позивачкою надано розрахункову квитанцію про сплату адвокату 2 000 грн. та акт приймання-передачі правничої допомоги відповідно до умов договору.

Отже зважаючи на задоволення позовних вимог позивачки колегія суддів вважає, що з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати за надання їй правничої допомоги в розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.

Оскільки судом першої інстанції при вирішенні спору допущені порушення норм матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивачки та стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 22.07.2011 року та 24.08.2011 року в розмірі 107 240 гривень 60 копійок.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з квитанцією від 14 березня 2017 року № 163641856 позивачкою ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання позову в сумі 1072,41 грн. (а.с. 1) та за подання апеляційної скарги 1608,00 грн. відповідно до квитанції від 29 травня 2019 року за № 0.0..1 (а.с. 152), а всього в сумі 1608 гривень, який відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки, оскільки рішення суду ухвалено на її користь.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ст. 376 ЦПК України про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2019 року скасувати та постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 22.07.2011 року та 24.08.2011 року в розмірі 107 240 гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2680(дві тисячі шістсот вісімдесят) гривень 41 (сорок одна) копійку.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: