Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2019 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Матвєєвої Ю. О., за участю секретаря судового засідання Ткачук Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 25.10.2006 року ОСОБА_1 того ж числа отримала кредит у розмірі 4300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, у порушення умов договору відповідач не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, у зв`язку із чим, станом на 28.02.2018 року має заборгованість у сумі 116478,04 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 4259,89 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 101654,99 грн., заборгованості за пенею та комісією - 4540,40 грн., а також штрафів: фіксованої частини - 500 грн. та процентної складової - 5522,76 грн. На підставі цього АТ КБ «ПриватБанк» був вимушений звернутися до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 116478,04 грн. та судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Представник позивача, що діє на підставі довіреності, надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її присутності, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просить позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її присутності за участю її представника. Також зазначила, що не визнає позовні вимоги та просить у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача - адвокат Майська А.В. в судове засідання не зявилась, надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її присутності з урахуванням наявних письмових заперечень, наданих раніше у справі. Просила у позові відмовити.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до ЗАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 12.12.2008 року, згідно якої отримала кредит у розмірі у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с. 9).

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником прав та обов`язків Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», у зв`язку із чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «Приватбанк» на ПАТ КБ «Приватбанк». Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» у свою чергу є правонаступником прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», у зв`язку із чим на підставі рішення Єдиного акціонера банку від 21.05.2018 року змінено найменування позивача з ПАТ КБ «Приватбанк» на АТ КБ «Приватбанк».

Відповідач власним підписом у заяві підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно з пунктом 9.12 Правил надання банком послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк (а.с.14).

Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» №30.1.0.0/2-20180330/669 від 085.03.2019 року за кредитним договором б/н від 25.10.2006 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 , було надано дві кредитні картки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , перевипущена картка мала термін дії до останнього дня вересня 2017 року (а.с. 104).

У підписаній відповідачем заяві зазначено, що кредитний ліміт становить 1500 грн., а базова процентна ставка по кредитному ліміту - 3% на місяць на залишок заборгованості (а.с. 9).

Відповідно до п.п. 3.2, 3.3 Умов обслуговування після отримання позивачем від відповідача необхідних документів та Заяви, позивач проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Відповідач дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і банк дає право відповідачу в будь-який час змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання кредитного Договору є прямою та безумовною згодою відповідача стосовно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого позивачем (а.с. 10).

За змістом виписки по картковим рахункам відповідача за період з 16 грудня 2006 року по 28 лютого 2018 року, а також згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» відповідачу 16 грудня 2006 року був встановлений кредитний ліміт в розмірі 1500 грн., 20 травня 2008 року кредитний ліміт збільшено до 4000 грн., 17 квітня 2009 року - знижено до 3800 грн., 16 червня 2009 року - знижено до 3700 грн., а 04 квітня 2011 року - знову збільшено до 4300 грн. (а.с. 95-102, 119).

З виписок по картковим рахункам № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 встановлено, що відповідач користувалась кредитними коштами з 16 грудня 2006 року по 17 березня 2014 року, (розраховувалась кредитною картою, знімала гроші у банкоматі, поповнювала картку готівкою) (а.с. 95-102).

Відповідач у своїх письмових запереченнях вказує на те, що заяви про надання їй кредиту саме в сумі 4300 грн. вона не підписувала, тому немає жодних правових підстав вважати, що кредит в цьому розмірі був нею отриманий. Втім, така позиція не може бути врахована судом, оскільки після збільшення банком кредитного ліміту відповідач ОСОБА_1 користувалась коштами у збільшеному розмірі кредитного ліміту, що вбачається і з виписки по її картковим рахункам. Так, у період з 02 вересня 2008 року по 28 грудня 2010 року розмір викорисаних відповідачем кредитних коштів коливався приблизно з 500 грн. до 4000 грн. Таким чином, ОСОБА_1 було вчинено конклюдентні дії, що виразились у активній поведінці по використанню кредитних коштів, які беззаперечно розуміються як її згода на збільшення кредитного ліміту.

Згідно із п. 6.5 Умов та Правил, клієнт зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, по перевищенню платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором (а.с. 13).

Відповідно до п. 5.3 Правил користування платіжною картою, строки та порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт) по кредитним картам з встановленим мінімальним обовязковим платежем, а також овердрафта, який виник за такими картами, наведений в Памятці клієнта (Довідці про умови кредитування), яка є невідємною частиною Договору та встановлюються цим пунктом. Платіж включає плату за користування Кредитом, передбачену Тарифами, та частку заборгованості за кредитом (а.с. 15).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості та виписками по картковим рахункам відповідача, останній раз ОСОБА_1 погашала кредит 11 березня 2014 року (а.с. 5-8, 95-102).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язання щодо щомісячного погашення кредиту не виконує.

Відповідно до ст. 610 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання.

Згідно із п. 6.6 Умов в разі невиконання зобов`язання за Договором на вимогу позивача, відповідач зобов`язаний виконати зобов`язання по поверненню Кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафта), оплаті винагороди Банку (а.с. 13).

Згідно із розрахунком заборгованості, наданого позивачем, заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 25 жовтня 2006 року, станом на 28 лютого 2018 року складається із заборгованості за кредитом в розмірі 4259,89 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 101654,99 грн., заборгованості за пенею та комісією - 4540,40 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., та штрафу (процентна складова) - 5522,76 грн.

Враховуючи, що з 11 березня 2014 року відповідач не вносить щомісячних платежів, в тому числі не сплачує проценти за користування кредитом, позивач обґрунтовано відповідно до п. 6.6 Умов звернувся до суду з позовом про стягненням заборгованості в примусовому порядку.

Відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 78-79).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до п. 3.1.1 Правил користування платіжною картою карта діє до останнього календарного дня місяця включно, зазначеного на лицьовій стороні картки (а.с. 14 з.б.).

Враховуючи, що термін дії картки № НОМЕР_2 встановлено до вересня 2017 року, вона діє до 30 вересня 2017 року.

Відповідач у своїх письмових запереченнях зазначила, що не зверталась до банку з заявою про перевипуск кредитної карти, проте такі твердження викликають обгрунтовані сумніви, оскільки відповідач не могла користуватись первісною кредитною карткою протягом 8 років у період з 2006 року (рік отримання кредиту) до 2014 рік (рік, в якому востаннє здійснювалось погашення кредиту) без її перевипуску.

Як зазначено в правових позиціях Верховного Суду України, які викладені в постановах від 19 березня 2014 року в справі № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року в справі №6-61цс14, від 01 жовтня 2014 року в справі №6-134 цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Оскільки за умовами договору погашення кредиту позичальник ОСОБА_1 мала здійснювати частинами кожного місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки, яким є 30 вересня 2017 року.

Позивач звернувся до суду 03 квітня 2018 року.

Як видно із розрахунку, представленого позивачем, останнє погашення заборгованості по кредитному договору відбулося 11 березня 2014 року.

Крім того, згідно того ж розрахунку, заборгованість по договору кредиту також погашалась 02 липня 2014 року, 02 травня 2015 року, а також 03, 04 та 05 червня 2015 року (а.с. 7-8). Як видно із виписки по рахунку, вказані погашення відбувались автоматично шляхом списання коштів з карти (а.с. 95 зв.б.).

У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач самостійно не здійснювала платежі, направлені на погашення заборгованості по кредитному договору, 02 липня 2014 року, 02 травня 2015 року, а також 03, 04 та 05 червня 2015 року, а списання таких коштів було здійснено позивачем автоматично.

Суд зазначає, що таке списання коштів, навіть якщо воно передбачене договором, не свідчить про те, що банк діяв на умовах представництва відповідача, як боржника за спірним кредитним договором.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 161/20278/14-ц зазначено, що не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

З огляду на викладене, слід дійти до висновку, що останній платіж по кредитному договору, направлений на погашення заборгованості по кредитному договору був здійснений відповідачем саме 11 березня 2014 року.

Позивач, звертаючись до суду із позовом просив стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 28 лютого 2018 року.

Станом на 28 лютого 2015 року заборгованість відповідача за кредитом згідно розрахунку позивача складала: поточна заборгованість за кредитом 3994 грн. 54 коп., прострочена заборгованість за кредитом 265 грн. 35 коп., а всього заборгованість за кредитом 4259 грн. 89 коп.

Станом на 28 лютого 2018 року заборгованість відповідача за кредитом згідно розрахунку позивача складала: поточна заборгованість за кредитом 00 грн. 00 коп., прострочена заборгованість за кредитом 4259 грн. 89 коп., а всього заборгованість за кредитом 4259 грн. 89 коп.

Тобто і станом на 28 лютого 2018 року, і станом на 28 лютого 2015 року загальна заборгованість за кредитом складала 4259 грн. 89 коп., з яких прострочена заборгованість станом на 28 лютого 2015 року - 265 грн. 35 коп., а тому вимоги про стягнення простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 265 грн. 35 коп. позивачем заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якого просила відповідач, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення простроченої заборгованості за кредитом у вказаному розмірі. Вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 3994 грн. 54 коп. (4259 грн. 89 коп. - 265 грн. 35 коп.) заявлені позивачем в межах строку позовної давності.

З урахуванням встановлених судом обставин, відповідних ним норм чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду України, з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти по тілу кредиту в сумі 3994 грн. 54 коп., а у вимогах про стягнення боргу в сумі 265 грн. 35 коп., які становлять періодичні платежі в частині простроченої заборгованості слід відмовити у звязку із пропуском строку позовної давності.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Відповідно до Правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле month).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача сплачувати обовязкові щомісячні платежі та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування, яким є строк дії кредитного ліміту, що співпадає зі строком дії платіжної картки, право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення кредиту. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, а також Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця впродовж строку кредитування (строку дії платіжної картки), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Щодо нарахування і стягнення процентів від суми кредиту суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за користування кредитом, який наданий у межах строку дії платіжної картки - до 30 вересня 2017 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 30 вересня 2017 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01 жовтня 2017 року, відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за кредитом, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказана позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року № 444/9519/12.

Враховуючи викладені норми законодавства та позиції Верховного Суду та Верховного Суду України, з огляду на те, що позивач звернувся до суду з позовом лише 03 квітня 2018 року, в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом за період по 02 квітня 2015 року включно позивачу слід відмовити.

Крім того, оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 01 жовтня 2017 року до 03 квітня 2018 року позовна давність не може бути застосована, а вказана вимога є необґрунтованою.

Таким чином, на користь позивача з ОСОБА_1 підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами за період з 03 квітня 2015 року по 30 вересня 2017 року.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

За змістом статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Згідно із статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону. За загальним правилом, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. В статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та у порядку, що встановлені договором, як це встановлено ст. 1049 ЦК України.

Відповідно до частини 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами.

Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-III (далі - Закон).

Відповідно до статті 2 Закону, банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання сплати процентів та інших зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За приписами ч. 2 ст. 1054 ЦК України до правовідносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 28 лютого 2018 року існувала заборгованість у відповідача за кредитом у розмірі 116478,04 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 4259,89 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 101654,99 грн., заборгованості за пенею та комісією - 4540,40 грн., а також штрафів: фіксованої частини - 500 грн. та процентної складової - 5522,76 грн.

При цьому у період з 15.12.2006 року по 31.12.2012 року позивачем застосовувалась відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 36% річних, у період з 01.01.2013 року по 31.08.2014 року позивачем застосовувалась відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 30% річних, у період з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року - 34,80% річних, а у період з 01.04.2015 року по 28.02.2018 року - 43,20% річних.

Відносно доводів відповідача щодо розміру заборгованості по процентам за користування кредитом, а саме щодо незаконного підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 5.5. Правил користування платіжною карткою, за користування кредитом Банк нараховує проценти у розмірах, встановлених Тарифами Банку із розрахунку 360 календарних днів у році (а.с. 15).

Згідно із заявою про встановлення кредитного ліміту та позовною заявою, за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 3% на місяць, що дорівнює 36% на рік (12 місяців х 3%).

Перевіряючи законність підвищення позивачем процентної ставки за користування кредитом, суд виходить з наступного.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором в частині нарахування процентів вбачається, що розрахунок процентів Банком здійснювався наступним чином: з 15 грудня 2006 року - 36%, з 01 січня 2013 року - 30%, з 01 вересня 2014 року - 34,8% та з 01 квітня 2015 року - 43,2 % на рік.

Згідно ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки, кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку, відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16 та від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17 боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг, Банк має право здійснювати зміну Тарифів та інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого Кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менш, як за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, зокрема, у виписці по Картрахунку згідно п. 4.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів Банк не отримав повідомлення від Клієнта про незгоду із змінами, вважається, що Клієнт прийняв нові умови (а.с. 13).

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (далі - Правила), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пунктом 114 Правил, адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім`ї за умови пред`явлення ними документа, що посвідчує особу.

У разі підвищення Банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо Банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Саме такі висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-57цс12), від 30 листопада 2016 року (справа № 6-82цс16), від 11 жовтня 2017 року (справа № 6-1374цс17) та в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року (справа № 761/37819/15-ц).

Дослідивши докази по справі в частині законності підвищення Банком процентної ставки з 01 квітня 2015 року до 42,3%, суд вважає, що позивач не надав суду належних доказів щодо належного повідомлення Клієнта про підвищення банком процентної ставки, що виключає право Банка на викладені дії, а тому позовні вимоги в частині стягнення процентів після 01 квітня 2015 року за процентною ставкою 42,3% - є безпідставними.

Суд вважає, що розрахунок заборгованості по процентам має бути наступним.

Заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 03 квітня 2015 року по 30 вересня 2017 року розраховується за наступною формулою: тіло кредиту, на яке нараховуються відсотки, помножити на процентну ставку за користування кредитом за рік поділену на кількість днів у році, та помножену на кількість днів у періоді, за який стягується заборгованість.

Отже, заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом за період з 03 квітня 2015 року по 30 вересня 2017 року (у періоді 821 день; тіло кредиту, на яке нараховувались проценти, дорівнює 4259 грн. 89 коп.; ставка за рік - 36 %) дорівнює 3497 грн. 37 коп. (із розрахунку: 4259,89 грн. х 36 % /360 днів х 821 днів).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що за вказаним кредитним договором відповідач ОСОБА_1 має заборгованість перед позивачем АТ КБ «Приватбанк» по процентам за користування кредитом за період з 03 квітня 2015 року по 30 вересня 2017 року в розмірі 3497 грн. 37 коп.

При вирішенні питання щодо стягнення штрафів: фіксованої частини - 500,00 грн. та процентної складової - 5522,76 грн., суд приходить до наступних висновків.

За розрахунком позивача сума штрафів була нарахована внаслідок невиплати щомісячної суми кредитного платежу.

Згідно ст. 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р затверджений Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно даного Переліку місто Маріуполь є населеним пунктом, на території якого здійснювалася антитерористична операція.

Відносно строків дії вказаного розпорядження та проведення антитерористичної операції суд відзначає, що за пунктом 5 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" № 1669-VII від 02.09.2014 затверджується перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. Також у десятиденний строк після закінчення антитерористичної операції Кабінету Міністрів наказано прийняти остаточний перелік таких населених пунктів.

З огляду на вказані положення нормативних актів на сьогоднішній день відсутні дані щодо дати остаточного закінчення антитерористичної операції для визначення кінцевого періоду дії Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року відносно заборони нарахування пені та/або штрафів за кредитними договорами, зокрема, на території м. Маріуполя.

Отже, нарахування штрафних санкцій за період з 14 квітня 2014 року по теперішній час для боржників, які зареєстровані на території м. Маріуполя, не відповідає вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що місцем реєстрації відповідача є адреса: АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для нарахування відповідачу ОСОБА_1 штрафів: фіксованої частини - 500,00 грн. та процентної складової - 5522,76 грн. за кредитним договором у період дії заборони з огляду на місце проживання відповідача та періоду нарахування штрафів, а тому вимоги позивача не ґрунтуються на законі та в цій частині вимог слід відмовити.

Аналізуючи вказані положення законодавства, суд також дійшов висновку, що позивач з тих же самих підстав не мав права нараховувати відповідачу пеню на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором б/н від 25.10.2006 року, починаючи з 14 квітня 2014 року, тому суд відмовляє позивачу в цій частині. А саме, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 4540,40 грн.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 76-78 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів і показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням переліченого, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість частини позовних вимог відносно заборгованості за кредитом - 3994,54 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 3497,37 грн., а всього на загальну суму 7491,91 грн.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 1762,00 грн., то у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 113,30 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 89, 141, 247, 263-265, 279 ЦПК України, ст. ст. 11, 509, 526, 527, 530, 536, 610, 611, 623, 629, 634, 1046, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 25.10.2006 року у розмірі 7491,91 грн. (сім тисяч чотириста дев`яносто одна гривня 91 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору у розмірі 113,30 грн. (сто тринадцять гривень 30 коп.).

У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом в розмірі 265,35 грн., заборгованості за процентами в сумі 98157,62 грн.,заборгованості за пенею та комісією в сумі 4540,40 грн. та штрафів в сумі 6022,76 грн. (500 грн. - фіксована частина, 5522,76 грн. - процентна складова) відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Ю. О. Матвєєва