КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/7982/19
Провадження № 2/520/3717/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.10.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.,

за участю секретаря Швець А.С.,

за участю сторін:

представник позивача адвокат Мхітарян О.С., діючий на підставі ордеру,

представник відповідача адвокат Полева С.О., діюча на підставі ордеру,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Приватного підприємства «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани»

про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:
12.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Приватного підприємства «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани», в якій просить суд поновити йому пропущений місячний строк для подання позовної заяви про поновлення на роботі, скасувати наказ №52 від 10.03.2015 року, поновити його - ОСОБА_1 на роботі, та стягнути з приватного підприємства «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани» на його ОСОБА_1 користь заборгованість із заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 128 394,53 гривень.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що він був прийнятий відповідачем ПП «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани» на роботу на посаду кухаря 20.10.2014 року.

29.01.2015 року, як вказує позивач, він був мобілізований на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року №15/2015, при чому, тільки 11.04.2016 року він був демобілізований, та приймав безпосередню участь у бойових діях у зоні проведення антитерористичної операції.

Позивач зазначає, що після демобілізації він тривалий час проходив реабілітацію, у зв`язку із багаточисленними фізичними та, найбільше, психологічними травмами, отриманими у зоні проведення антитерористичної операції.

В період з 07.12.2017 року по 27.12.2018 року, як вказує позивач, він перебував у лавах Збройних сил України за контрактом, у тому числі, у зоні проведення антитерористичної операції, а знаходження тривалий час на реабілітації та у лавах Збройних сил України далеко за межами міста Одеси, скрутний матеріальний стан не дали йому можливість навідатись до відповідача для з`ясування стану трудових відносин між ним та відповідачем у цей період.

У подальшому, як стверджує позивач, після лікування та реабілітації він вирішив продовжити роботу у відповідача, але 22.02.2019 року відповідач повідомив його про те, що його ще 12.03.2015 року, під час проходження військової служби, звільнили, тоді ж йому видали його трудову книжку, причому, без виплати у цей день належної заробітної плати за відпрацьований реально строк з 01.01.2014 року по 29.01.2014 року, як це передбачено приписами трудового законодавства України.

Позивач вказує, що для нього це повідомлення виявилось настільки неприємним, що він впав у депресію, не мав ані сил, ані волі щось вчиняти, загроза залишитись без роботи у 35 років, без можливості утримувати свою сім`ю, настільки його вразило, що він не зміг у місячний термін вивчити приписи Кодексу законів про працю України, і виконати припис частини першої статті 233 Кодексу, а саме: не подав заяву про поновлення на роботі у місячний строк.

Окрім того, як стверджує позивач, відповідач тільки 13.03.2019 надав йому довідку про нарахування заробітної плати, яка необхідна для подання цього позову.

Таким чином, позивач просить суд у відповідності до припису статті 234 Кодексу законів про працю України поновити йому місячний строк подання позовної заяви про поновлення на роботі.

Крім того, позивач вважає, що його звільнення здійснено всупереч приписам статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», статті 119 Кодексу законів про працю України та пункту 7 Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 №15/2015, згідно яких «за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року».

Тобто, на думку позивача, відповідач всупереч приписам законодавства звільнив його, що є безумовною підставою для визнання наказу від 12.03.2015 року недійсним.
Позивач вважає, що відповідач зобов`язаний був зберігати за ним його місце роботи до 11.04.2017, а також те, що відповідач мав право його звільнити не раніше 11.04.2017 року, тобто, наказ №52 від 10.03.2015 року має бути скасований як незаконний, а він, відповідно, поновлений з 12.03.2015 року на роботі.

Крім того, позивач стверджує, що вищенаведені підстави зобов`язують відповідача здійснювати нарахування йому заробітної плати у розмірі середньомісячного заробітку, а тому, станом на 31.03.2019 року у нього є право вимагати заборгованість із виплати заборгованості із заробітної плати, а у відповідача є обов`язок сплатити заборгованість з заробітної плати за весь час з розрахунку середньої заробітної плати.

Тобто, позивач зазначає, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу заборгованість із заробітної плати за період з 01.01.2015 року по даний час у розмірі 128 394,53 гривні.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 16.04.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу було залишено без руху. Повідомлено ОСОБА_1 про необхідність виправити недоліки позову протягом 10 (десяти) днів з дня отримання цієї ухвали, а саме: зазначити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; зазначити докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначити щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;надати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; надати підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; додати до позовної заяви всі наявні в докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Роз`яснено ОСОБА_1 , що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовна заява буде вважатися неподаною та повернута зі всіма доданими до неї документами, на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

02.05.2019 року від позивача - ОСОБА_1 до канцелярії суду надійшли доповнення до позовної заяви, в яких було усунено недоліки, зазначені в ухвалі.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 07.05.2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання.

11.07.2019 року від Приватного підприємства «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани» до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання позовної заяви, та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у повному обсязі.

В обґрунтування наданого відзиву представник відповідача посилається на те, щопозивачем не було наведено належних, достатніх та достовірних доказів наявності поважних причин пропуску строку на подання позовної заяви про поновлення на роботі, у зв`язку з чим, відсутні правові підстави для поновлення позивачу строку на подання позовної заяви до суду.

Крім того, представник відповідача стверджує, що позивач, в порушення вимог діючого законодавства, ніяким чином не сповіщав роботодавця про свій призов по мобілізації, під час дослідження питань, порушених ОСОБА_1 в заяві від 28.02.2019 року, встановлено, що відсутнє документальне підтвердження сповіщення про проходження паном Шармоновим військової служби.

Таким чином, представник відповідача вважає, що відсутні правові підстави для визнання незаконним і скасування наказу директора ПП «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани» ОСОБА_2 від 10.03.2015 №52 про звільнення позивача, а, відповідно, й відсутні правові підстави для задоволення похідних вимог, а саме для поновлення позивача на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

У підготовчому засіданні 11.07.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні 19.09.2019 року представник позивача надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що позивач не визнає наведених відповідачем у відзиві заперечень та просить повністю задовольнити свої позовні вимоги.
У судовому засіданні 23.10.2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.
Представник відповідача - Приватного підприємства «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани» у судове засідання 23.10.2019 року з`явився, позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з Приватним підприємством «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани» з 20.10.2014 року на посаді кухаря, та 12.03.2015 року був звільнений з посади за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу №52 від 10.03.2015 року (а.с. 8).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 просить директора Приватного підприємства «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани» звільнити його за власним бажанням, на заяві наявна резолюція «не заперечую» директора ТО «Мегадом» Новацького А.В. (а.с. 75).

29.01.2015 року на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 був призваний у Збройні Сили України, 11.04.2016 року на підставі Указу Президента України від 25.03.2016 року ОСОБА_1 був звільнений (демобілізований) в запас (а.с. 9).

07.12.2017 року на підставі контракту ком. в/ч НОМЕР_1 №185-РС ОСОБА_1 прийнятий у Збройні Сили України на військову службу за контрактом, а 27.12.2018 року був звільнений в запас у зв`язку із закінченням контракту (а.с. 9).

22 лютого 2019 року, як вказує ОСОБА_1 , він був повідомлений про те, що його звільнили, того ж дня йому видали трудову книжку.

Постановою № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України в ч.1 «звернув увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України і інших актів законодавства України.

Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

У відповідності до ст. 38 КЗпП, яка передбачає розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Також відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що у відповідності до ч.3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень як на підставу своїх вимог або заперечень, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів того, що його законні права порушені роботодавцем.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Наказ, який оскаржує позивач, був винесений 10 березня 2015 року, про його існування, як вказує позивач, йому стало відомо 22 лютого 2019 року, в той же час позивач звернувся до суду з позовом лише 12 квітня 2019 року, тобто з порушенням передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України місячного строку для звернення до суду з позовом.

Підстав для поновлення строку судом не встановлено.

Будь-яких доказів на підтвердження зазначених позивачем причин поважності пропуску, визначеного ч.1 ст. 233 КЗпП України, строку позивач не навів та не надав, та доказів неможливості звернення з відповідним позовом вчасно та існування непереборних перешкод у цьому, суду у відповідності зі своїм процесуальним обов`язком, згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України, також не надав.

Ніяких доказів того, що позивач після проходження військової служби проходив реабілітацію, доказів скрутного матеріального стану та доказів того, що після повідомлення про його звільнення, він впав у депресію, суду надано не було, зокрема, звернення до лікарів з цього приводу, будь-яких медичних довідок, тощо.

Крім того, після демобілізації 11.04.2016 року, навіть якщо припустити, що на той час позивач не знав про своє звільнення, позивач не прибув на роботу, що було б логічно якщо б він дійсно вважав, що за ним зберігається його робоче місце.

07.12.2017 року, тобто, через півтора роки після демобілізації, позивач уклав контракт і до 27.12.2018 року перебував у лавах Збройних сил України за контрактом.

Щодо періоду з 11.04.2016 року по 07.12.2017 року, півтора роки перерви між демобілізацією та службою за контрактом, позивачем не надано суду жодних документів на підтвердження того, що він проходив лікування.

Щодо періоду з 07.12.2017 року по 27.12.2018 року, коли позивач перебував у лавах Збройних сил України за контрактом, існувала можливість засобами телефонного чи поштового зв`язку з`ясувати стан трудових відносин між позивачем і відповідачем.

З урахуванням викладеного, суд вважає неможливим поновити пропущений строк для подання позовної заяви про поновлення на роботі, а тому у задоволенні позову в частині вимог про поновлення на роботі слід відмовити.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заборгованості із заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами трудового законодавства.

В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Як було зазначено вище, ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з Приватним підприємством «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани» з 20.10.2014 року на посаді кухаря, та 12.03.2015 року був звільнений з посади за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу №52 від 10.03.2015 року (а.с. 8).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 просить директора Приватного підприємства «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани» звільнити його за власним бажанням, на заяві наявна резолюція «не заперечую» директора ТО «Мегадом» Новацького А.В. (а.с. 75).

Відповідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

29.01.2015 року на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 був призваний у Збройні Сили України, 11.04.2016 року на підставі Указу Президента України від 25.03.2016 року ОСОБА_1 був звільнений (демобілізований) в запас (а.с. 9).

07.12.2017 року на підставі контракту ком. в/ч НОМЕР_1 №185-РС ОСОБА_1 прийнятий у Збройні Сили України на військову службу за контрактом, а 27.12.2018 року був звільнений в запас у зв`язку із закінченням контракту (а.с. 9).

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З диспозиції даної статті вбачається, що за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був призваний у Збройні Сили України 29.01.2015 року, 11.04.2016 року був звільнений (демобілізований) в запас, у той час звільнено ОСОБА_1 було 12.03.2015 року, згідно з наказом №52 від 10.03.2015 року.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивача правомірно звільнено із займаної ним посади на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням.

Посилання позивача на те, що відповідачем було запропоновано позивачу написати заяву про звільнення суд не бере до уваги, оскільки докази, які підтверджують вказану обставину відсутні, крім того позивач визнає, що написав таку заяву власноруч, тобто особисто виклав своє вилевиявлення.

Частиною 2 ст. 38 КЗпП України передбачено, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач залишив місце роботи та не відкликав свою заяву про звільнення за власним бажанням.

Законодавством заборонено звільняти працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, однак, заборони на звільнення працівника за власним бажанням законодавством не передбачено.

Більш того, після демобілізації, ОСОБА_1 07.12.2017 року знову був прийнятий у Збройні Сили України на військову службу за контрактом.

Крім того, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 сповіщав роботодавця про призив за мобілізацією.

Листом від 20.11.2015р. за №116/2/2/21362 Міністерство оборони України надало роз`яснення вказавши, що відповідно до пункту 2 статті 39 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» районний військовий комісаріат надсилає роботодавцю повідомлення про призов працівника на строкову військову службу, призов на військову службу під час мобілізації у 10-денний строк. Інших довідок, у тому числі інформування роботодавця про звільнення військовослужбовця з військової служби, чинним законодавством України не передбачене.

Крім того, Міністерство оборони України зазначило, що після демобілізації та взяття на військовий облік військовозобов`язаних районними військовими комісаріатами у військовому квитку проставляються відповідні відмітки. У разі необхідності військовозобов`язаному надається довідка про проходження військової служби встановленого зразка.

В матеріалах справ також відсутні докази того, що військовий комісаріат повідомляв відповідача про те, що ОСОБА_1 було мобілізовано.

Надане представником позивача в якості доказу повідомлення відповідача про мобілізацію повідомлення Київського районного військового комісаріату м. Одеси від 18.02.2015 року №290, з якого вбачається, що ОСОБА_1 , 1984 р.н., який працює на підприємстві, призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 з 29 січня 2015 року до команди В 0213, судом до уваги не приймається, оскільки відсутні докази надіслання та отримання цього повідомлення відповідачем, як і відсутній у цьому повідомленні конкретний адресат.

Крім того, згідно відповіді Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України від 17.10.2019 року за №2014, усім військовозобов`язаним, що працювали на момент мобілізації, ІНФОРМАЦІЯ_1 на адресу керівників відповідних підприємств направлялися листи з вимогою зберігати за військовослужбовцями - працівниками цих підприємств робоче місце та середню заробітну платню на весь час проходження військової служби, однак надати копію відповідного листа та вказати осіб, що його безпосередньо отримали, Київський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки не має можливості у зв`язку зі спливом строків їх зберігання.
З матеріалів справи вбачається, що 28.02.2019 р. Головним управлінням Держпраці в Одеській області, відповідно до наказу від 18 березня 2019р. за № 433, було направлено для здійснення позапланового заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю у формі інспекційного відвідування Приватного підприємства «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани», головного державного інспектора відділу з питань зайнятості населення працевлаштування інвалідів Управління з питань праці Головного управління Держпраці в Одеській області Смірнову Анну Вікторівну (а.с. 52).

Вказане інспекційне відвідування тривало з 10 години 00 хвилин 22.03.2019 року до 12 години 00 хвилин 04.04.2019 року.

За результатами інспекційного відвідування було складено акт інспекційного відвідування Приватного підприємства «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани» від 04.04.2019 р. № ОД441/1617/АВ (а.с. 53-64).

У розділі II «Опис стану додержання вимог законодавства про працю» акту інспекційного відвідування Приватного підприємства «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани», зазначено про те, що у ході інспекційного відвідування встановлено, що стан додержання вимог законодавства про працю ПП «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани» перевірявся на підставі оглянутих документів.

Згідно листа Мінсоцполітики від 27.09.2017 р. № 2447/0/101-17 документами, що є підтвердженням для роботодавця про проходження військової служби його працівника (у тому числі за призовом осіб офіцерського складу), можуть бути довідка, яка надається військовим комісаріатом або військовою частиною на запит роботодавця, або Витяг з наказу військового комісаріату, або Витяг з наказу військової частини про проходження громадянами військової служби.

У разі прийняття на місце працівника, який проходить військову службу за призовом осіб офіцерського складу, нового співробітника за строковим трудовим договором, у договорі вказується, що він діє на період проходження працівником військової служби.

Відповідно до п.218 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153, військові комісаріати, не пізніше наступного дня після взяття на військовий облік громадян, звільнених з військової служби (зокрема, звільнених достроково з військової служби офіцерів, які проходять військову службу за призовом), письмово інформують державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, в яких до призову на військову службу ці громадяни працювали або навчались, про підставу звільнення з військової служби, строк військової служби, що зараховується до страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, а також про день взяття їх на облік.

Працівник повинен прибути на роботу після звільнення його з військової служби, взяття на військовий обік та у разі необхідності проїзду до місця проживання (перебування).

У разі призову на строкову військову службу працівник надає роботодавцю отриману з військомату повістку, яка є підтвердним документом для увільнення працівника від роботи зі збереженням середнього заробітку. Форму повістки для призову на строкову військову службу наведено в додатку до Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженого постановою КМУ віл 21.03.2002 р. № 352.

Під час дослідження питань, порушених ОСОБА_1 в заяві від 28.02.2019 року встановлено, що відсутнє документальне підтвердження сповіщення відповідача про проходження паном ОСОБА_1 військової служби.

На підставі оглянутих документів встановлено, що пана ОСОБА_1 було прийнято на посаду кухаря до об`єкта ТО «Мегадом» наказом «Про прийняття на роботу» від 20.10.2014 №206.

Згідно наказу від 10.03.2015 №52 пана ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням на підставі особистої заяви з 12.03.2015 року.

Згідно розрахунково-платіжних документів за березень 2015 року встановлено, що пану ОСОБА_1 нараховано за фактично відпрацьований час 521,90 грн. та компенсацію на невикористану частину основної щорічної відпустки в розмірі 417, 96 грн.

Відповідно до наданого платіжного доручення від 12.03.2015 №513 встановлено, що виплата всіх належних сум при звільненні відбулась з урахуванням вимог чинного законодавства про працю.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 в частині вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову в частині вимог про поновлення на роботі, тому вимоги щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу також задоволенню не підлягають, так як ця вимога безпосередньо пов`язана з попередньою.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові та тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати у справі слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Хьюман Ресорсис Аутсорсинг Кампани» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 01.11.2019 року.

Суддя Петренко В. С.