ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 201/3621/16-ц

провадження № 61-18800св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року, ухвалене у складі судді Антонюка О. А., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Єлізаренко І. А., Свистунової О. В., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приват Банк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання поруки припиненою.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 10 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 40 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 9 квітня 2012 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором того ж дня між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір поруки, за умовами якого він поручався перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором.

Позивач зазначає, що за змістом договору поруки він діє до повного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, що, на думку позивача, є порушенням вимог статті 252 ЦК України, оскільки строк договору повинен бути чітко визначений.

Також позивач вважає, що дії банку щодо укладення договору поруки саме з такою умовою є протиправними і порушують вимоги законодавства, а також є несправедливими відносно нього, оскільки порука повинна бути припинена, якщо кредитор протягом шести місяців з дня прострочення платежу або з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимогу до поручителя.

Такі умови договору поруки призвели до збільшення обсягу його відповідальності, тому порука має бути визнана припиненою. Крім того, посилався також на те, що з дня прострочення платежу кредитор до нього вимоги не пред`явив, як і не пред`явив протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, що також є підставою припинення поруки.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що закон пов`язує припинення поруки зі зміною основного зобов`язання без згоди поручителя за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу його відповідальності. Встановивши, що сторони не змінювали умови договору і обсяг відповідальності поручителя не було збільшено, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Не встановив суд першої інстанції і обставин, визначених частиною четвертою статті 559 ЦК України, якими позивач обґрунтовував позовні вимоги, що також стало підставою для відмови у позові.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2017 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник вказував на те, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, зокрема, залишено поза увагою, що, звертаючись з позовом про стягнення заборгованості у березні 2009 року, банк посилався на прострочення позичальником, починаючи з травня 2007 року, сплати відповідних платежів. На думку заявника, саме з травня 2007 року у кредитора виникло право на пред`явлення до нього як до поручителя вимоги. Вимогу про погашення заборгованості банк надіслав 10 грудня 2007 року, відповідно банк пропустив строк пред`явлення вимоги до поручителя, оскільки з 10 грудня 2007 року до дня звернення до суду - березень 2009 року минув 1 рік 4 місяці.

Крім того, з огляду на преклюзивний характер строку, застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України поняття пред`явлення вимоги до поручителя слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку саме позовної, а не будь якої іншої вимоги до поручителя.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 10 квітня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 40 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 9 квітня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 10 квітня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 поручався перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Пунктом 10 договору поруки передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Всупереч умовам кредитного договору, ОСОБА_2 зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим станом на 19 березня 2012 року утворилась заборгованість в сумі 67 527,78 доларів США.

Суди також встановили, що ПАТ КБ «ПриватБанк» 14 квітня 2009 року звернулось з позовом про стягнення кредитної заборгованості за вказаним договором.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 травня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнено в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 538 871,69 грн, а також судові витрати у розмірі 1 730 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили, і 14 червня 2012 року відкрито виконавче провадження.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що умови договору поруки щодо його дії до повного виконання зобов`язань за кредитним договором призвели до збільшення обсягу його відповідальності, що за частиною першою статті 559 ЦК України є підставою для визнання поруки припиненою.

Крім того, посилався на те, що банк не пред`явив до нього як до поручителя вимоги в межах шестимісячного строку з дня останнього платежу, тому порука є припиненою і відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається умовами як договору поруки, так і основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що закон пов`язує припинення поруки зі зміною основного зобов`язання без згоди поручителя за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу його відповідальності. Не встановивши таких обставин, суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Суди першої та апеляційної інстанцій вказували на те, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 травня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 538 871,69 грн. За вказаним рішенням суду відкрито виконавче провадження.

Таким чином, за наявності рішення Косівського районного суду від 21 травня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 як поручителя солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості, яке набрало законної сили та знаходиться на примусовому виконанні, вимога позивача про припинення поруки, пред`явлена до відповідача після постановлення цього рішення суду, не може бути задоволена, оскільки припинення поруки не впливає на виконання рішення суду, яке є обов`язковим до виконання.

Встановивши, що останній платіж боржник здійснив 31 грудня 2008 року, а з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся 14 квітня 2009 року, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки банк звернувся за захистом свого порушеного права в межах шестимісячного строку.

Відповідно до статті 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України у тій же редакції доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили обставин, які б свідчили про припинення поруки, висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання поруки припинено з передбачених частинами першою та четвертою статті 559 ЦК України підстав, є правильним.

Доводи заявника про виникнення у банка права вимоги до поручителя з травня 2007 року, оскільки у травні 2007 року позичальник здійснив останній платіж, суди вважали безпідставним, оскільки встановили, що позичальник здійснював погашення заборгованості за кредитним договором у травні, червні, липні, серпні та в грудні 2007 року, а також у січні, лютому, квітні, травні, липні, серпні та у вересні 2008 року; останній платіж здійснено у грудні 2008 року.

Безпідставними є і доводи про те, що кредитор пропустив строк пред`явлення вимоги до поручителя, оскільки суди попередніх інстанцій встановили, що кредитор звернувся з позовом до боржника і поручителя в межах шестимісячного строку.

Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи та спрямовані виключно на переоцінку доказів, перевірку їх належності та допустимості. Проте відповідно до вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку та ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Таким чином, касаційний суд вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Касаційний суд не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України, на яку як на обґрунтування клопотання послався заявник, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Зазначені заявником обставини не свідчать про існування визначених цією статтею правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. ОСОБА_1. не навів прикладів протилежного чи неузгодженого застосування касаційним судом статті 559 ЦК України України або існування виключної правової проблеми щодо її правильного застосування.

За таких обставин касаційний суд відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді: В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов