ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» липня 2019 року

м. Харків

справа № 2011/2425/2012

провадження 22ц/818/2601/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

заявник - Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) Комерційний Банк «ПриватБанк», представник заявника - Кураксіна О.І.,

заінтересована особа - ОСОБА_1 , представник заінтересованої особи - Лисенко А.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2019 року у складі судді Семіряд І.В.

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) Комерційний Банк «Приватбанк» звернувся до суду з заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку його пред`явлення до виконання по справі за позовом Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заява мотивована тим, що 18 травня 2012 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 2011/2425/2012 по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Зазначив, що при підготовці виконавчого документу для направлення до виконавчої служби виконавчий лист втрачено. Пошуки не призвели до позитивного результату.

Вважав, що з цих підстав банком пропущено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання з поважних причин.

Просив поновити строк виконавчого документу № 2011/2425/2012, виданого 18 травня 2012 року Дзержинським районним судом м. Харкова; видати дублікат виконавчого документу № 2011/2425/2012, виданого 18 травня 2012 року Дзержинським районним судом м. Харкова.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2019 року заяву Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) Комерційний Банк «Приватбанк» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку його пред`явлення до виконання - задоволено; видано дублікат виконавчого листа по справі № 2011/2425/2012 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання по цивільній справі № 2011/2425/2012 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати та відмовити в задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що законодавцем передбачено досить великий перелік підстав, коли виконавець завершує виконавче провадження, у більшості з них виконавчий лист надсилається стягувачу та може бути пред`явлений повторно в межах певних процесуальних строків, встановлених Законом, а постанова про завершення виконавчого провадження може бути оскаржена стягувачем, вочевидь стягувач не використовував своє право на оскарження постанови про завершення виконавчого провадження, а тому можна зробити висновок про те, що виконавче провадження завершено правомірно та передано до архіву, де згодом знищено; що державний виконавець навіть теоретично не міг передати до архіву незавершене виконавче провадження, оскільки, про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований у суворій відповідності до нормативно-правових актів, що регламентують діяльність органів державної виконавчої служби, а тому виконавчий лист не міг бути знищений; що сама по собі констатація фактів того, що оскільки виконавчий лист не знаходиться ні у стягувача, ні у відділі державної виконавчої служби не свідчить про його явну втрату, більш того, викликає об`єктивний сумнів в тому, що стягувач дійсно його втратив по незалежним від його волі причинам, а не втратив право на повторне його пред`явлення у зв`язку із пропуском встановленого чинним законодавством річного строку на повторне пред`явлення, оскільки стягувач вирішив звернутись до відновлення нібито втраченого виконавчого листа аж через приблизно сім років після винесення рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості; що стягувачем не надано жодних доказів на підтвердження поважності пропуску строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, які можна вважати об`єктивно непереборними та незалежними від волевиявлення стягувача впродовж семи років, такими, що дійсно пов`язані з істотними перешкодами для своєчасного подання виконавчого листа до органів державної виконавчої служби, тому у поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання слід відмовити і, як наслідок, відмовити у видачі дублікату виконавчого листа по справі № 2011/2425/2012; що стягувач, з метою виправдання своєї недбалості та бездіяльності, використовує та посилається на надуману ним причину втрати виконавчого листа, як на обставину, яка не залежала від його волі, що призвело до несвоєчасного виконання рішення суду за виконавчим листом.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що заявник довів факт втрати оригіналу виконавчого документа, тому заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2012 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № НАХRRX11250246 від 09 серпня 2007 року у розмірі 22 237,54 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 222,38 грн.

На виконання заочного рішення суду 18 травня 2012 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 2/2011/2916/2012.

Із відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 05-35/1830 від 05 березня 2019 року вбачається, що до автоматизованої системи виконавчого провадження державні виконавці відділу перенесли всі незавершені виконавчі провадження станом на 05 січня 2017 року. Всі виконавчі провадження, які завершені були до 05 січня 2017 року, зберігаються в окремому спецрозділі, який є архівною складовою частиною автоматизованої системи виконавчого провадження та містить відомості про виконавчі провадження, зареєстровані до запровадження Системи, відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 20 травня 2003 року № 43/5 «Про затвердження Положення про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень».

Як вбачається із архівної довідки від 05 березня 2019 року зі спецрозділу автоматизованої системи виконавчого провадження 03 серпня 2012 року державним виконавцем Деркач М.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/2011/2916/2012, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 22 237,54 грн.

03 серпня 2012 року державним виконавцем Деркач М.А. винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника. Інших даних про будь-які дії із вищевказаним виконавчим провадженням, у тому числі, завершення виконавчого провадження та підставі завершення, спецрозділ не містить.

Наказом Головного управління юстиції у Харківській області державного виконавця Деркач М.А. звільнено. Перевіркою встановлено, що вищезазначений виконавчий документ державним виконавцем не передавався.

Перевіркою даних автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що вказаний виконавчий документ на адресу відділу не надходив та на примусовому виконанні не перебуває.

В суді апеляційної інстанції представник банку пояснила, що судове рішення про стягнення боргу в примусовому порядку не виконано. ОСОБА_1 добровільно заборгованість не погасила. Виконавчий лист банком направлено до виконавчої служби в строк. Відкрито виконавче провадження, накладено арешт на майно ОСОБА_1 . До банку будь - яка інформація щодо примусового виконання судового рішення від виконавчої служби не надходила, виконавчий лист банк не отримував.

Представник ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції пояснень представника банку, доказів, які містяться в матеріалах справи не спростував та підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення п.1 ст.6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин конкретної справи, не може бути виправданим.

У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції ЄСПЛ розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами були: кошти/присуджені суми, належні до виплати заявникам на підставі остаточного і обов`язкового до виконання арбітражного рішення («Грецькі нафтопереробні заводи «Стран» та Стратіс Андреадіс проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v.Greece), заява № 13427/87, рішення від 21 листопада 1994 р.); кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, які є остаточними та підлягають виконанню («Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, рішення від 7 травня 2002 р., п.40).

У рішеннях по справах «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 07 травня 2002 р., заява № 59498/00, п.40; «Ясіуньєне проти Литви» (Jasiыnienл v. Lithuania) від 06 березня 2003 р., заява № 41510/98, п. 45. Суд звертає увагу на свою практику, де неможливість для заявника домогтися виконання рішення на його чи її користь становить втручання у право на мирне володінням майном, як вказано у першому реченні пункту першого статті 1 Першого протоколу.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Підпунктом 17.4 пункту 17 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України передбачено, що до дня функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист втрачено, подавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист.

Частиною першою статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року передбачені строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, зокрема, інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Згідно частини 2 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: пред`явленням виконавчого документа до виконання; частковим виконанням рішення боржником; наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено підстави для закінчення виконавчого провадження.

За змістом частини першої, третьої статті 39, частини третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, у випадку закінчення виконавчого провадження з виконання судового рішення, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (частина перша статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 370 ЦПК України 2004 року замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувача або поданням державного виконавця видати його дублікат.

За правилами частини першої статті 31 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Таким чином, належним доказом підтвердження надсилання стягувачу копії постанови про повернення виконавчого листа разом з направленням його оригіналу є виключно рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення стягувачу.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 2515/739/2012 (провадження № 61-2884св18), 12 березня 2018 року у справі № 583/1828/17-ц (провадження № 61-894св17), 21 березня 2018 року № 6-676/10 (провадження № 61-5166св18), 24 квітня 2018 року № 161/1441/14-ц (провадження № 61-835св18), 15 серпня 2018 року № 2-1976/10 (провадження № 61-22036св18).

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2012 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 22 237,54 грн., 18 травня 2012 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 2/2011/2916/2012.

З відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 05-35/1830 від 05 березня 2019 року вбачається, що дійсно в провадженні відділу на примусовому виконанні перебував виконавчий лист № 2/2011/2916/2012, виданий Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 22 237,54 грн.

В рамках даного виконавчого провадження здійснено відповідні виконавчі дії, зокрема, 03 серпня 2012 року державним виконавцем Деркач М.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа та 03 серпня 2012 року державним виконавцем Деркач М.А. винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника.

Однак, інших даних про будь-які дії із вищевказаним виконавчим провадженням, у тому числі завершення виконавчого провадження та підстав завершення, спецрозділ відділу не містить.

Перевіркою даних автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що вказаний виконавчий документ на адресу відділу не надходив та на примусовому виконанні не перебуває.

Задовольняючи вимоги заяви, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано виходив з того, що виконавчий документ пред`явлено до примусового виконання стягувачем в передбачені законодавством строки, за яким відкрито виконавче провадження, а також вчинялись відповідні виконавчі дії, спрямовані на виконання судового рішення, проте даних про завершення цього виконавчого провадження та підстав його завершення, спецрозділ відділу виконавчої служби не містить. Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо повернення виконавчого документу стягувачу.

Посилання ОСОБА_1 на те, що законодавцем передбачено досить великий перелік підстав, коли виконавець завершує виконавче провадження, у більшості з них виконавчий лист надсилається стягувачу та може бути пред`явлений повторно в межах певних процесуальних строків, встановлених Законом, а постанова про завершення виконавчого провадження може бути оскаржена стягувачем, вочевидь стягувач не використовував своє право на оскарження постанови про завершення виконавчого провадження, а тому можна зробити висновок про те, що виконавче провадження завершено правомірно та передано до архіву, де згодом знищено; що державний виконавець навіть теоретично не міг передати до архіву незавершене виконавче провадження, оскільки, про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований у суворій відповідності до нормативно-правових актів, що регламентують діяльність органів державної виконавчої служби, а тому виконавчий лист не міг бути знищений, у зв`язку з чим необхідно відмовити в задоволенні заяви, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дані посилання ґрунтуються лише на припущеннях.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що сама по собі констатація фактів того, що оскільки виконавчий лист не знаходиться ні у стягувача, ні у відділі державної виконавчої служби не свідчить про його явну втрату, більш того, викликає об`єктивний сумнів в тому, що стягувач дійсно його втратив по незалежним від його волі причинам, а не втратив право на повторне його пред`явлення у зв`язку із пропуском встановленого чинним законодавством річного строку на повторне пред`явлення, оскільки стягувач вирішив звернутись до відновлення нібито втраченого виконавчого листа аж через приблизно сім років після винесення рішення про стягнення з неї заборгованості; що стягувачем не надано жодних доказів на підтвердження поважності пропуску строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, які можна вважати об`єктивно непереборними та незалежними від волевиявлення стягувача впродовж семи років, такими, що дійсно пов`язані з істотними перешкодами для своєчасного подання виконавчого листа до органів державної виконавчої служби, тому у поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання слід відмовити і, як наслідок, відмовити у видачі дублікату виконавчого листа по справі № 2011/2425/2012; що стягувач, з метою виправдання своєї недбалості та бездіяльності використовує та посилається на надуману ним причину втрати виконавчого листа, як на обставину, яка не залежала від його волі, що призвело до несвоєчасного виконання рішення суду за виконавчим листом, є необґрунтованими, оскільки Законом України «Про виконавче провадження» визначено спосіб і порядок вручення державним виконавцем оригіналу виконавчого листа стягувачу, зокрема, направлення рекомендованим листом про вручення поштового відправлення. Проте, таких доказів матеріали справи не містять, так само матеріали справи не містять і доказів того, що виконавче провадження при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/2011/2916/2012, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 22 237,54 грн., завершено.

Зважаючи на наведене, відсутність доказів направлення та зворотного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, а також на те, що на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби виконавчий лист не перебуває, дає підстави для визнання обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення вимог заяви про видачу дубліката виконавчого листа стягувачу, оскільки відсутні відомості про отримання Публічним акціонерним товариством (Акціонерним товариством) Комерційний Банк «ПриватБанк» виконавчого документа.

Погоджується судова колегія і з висновком суду першої інстанції щодо того, що строк на пред`явлення виконавчого документу до виконання підлягає поновленню, оскільки ця вимога є похідною від вимоги про видачу дублікату виконавчого документа, яку задоволено.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу - залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в частині видачі дублікату виконавчого документа в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 04 липня 2019 року.