Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 759/1942/16-ц

провадження № 61-27783св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2017 року у складі судді Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2010 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», банк) звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути на свою користь з відповідачів солідарно 46 139,03 дол. США заборгованості за кредитним договором, укладеним 02 липня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 № ML-008/203/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 40 600 дол. США з кінцевим терміном погашення - 03 липня 2023 року, сплатою фіксованої відсоткової ставки в розмірі 5,49 % річних та FІRD (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FІRD може змінюватися банком в порядку, передбаченому кредитним договором).

З метою забезпечення належного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, 02 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-008/203/2008.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, станом на 13 травня 2010 року утворилася заборгованість у розмірі 46 139,03 дол. США, що становить еквівалент 365 693,34 грн, 18 275,44 грн штрафних санкцій та пені, та складається з: 40 262,66 дол. США, що становить еквівалент 319 117,82 грн, залишку заборгованості за кредитом; 5 876,37 дол. США, що становить еквівалент 46 575,52 грн, несплачених відсотків за кредитом за період з 03 грудня 2008 року по 13 травня 2010 року; 17 950,44 грн пені за прострочення виконання зобов`язань за період з 04 березня по 27 грудня 2009 року, 325 грн штрафних санкцій передбачених договором.

ПАТ «ОТП Банк» просило позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Голосіївський районний суд м. Києва рішенням від 01 листопада 2010 року позов ПАТ «ОТП Банк» задовольнив. Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» 47 627,47 дол. США, що становить еквівалент 376 780, 92 грн заборгованості за кредитним договором та 17 993,52 грн пені, а всього - 394 774,44 грн. Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» 1 700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи, а всього судових витрат у розмірі 1 820 грн.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 21 серпня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 листопада 2010 року відмовив.

Апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що підстави наведені заявником для поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є неповажними, ні заявник ні його представник не навели переконливих доводів та не надали належних та допустимих доказів того, що з моменту ухвалення рішення (01 листопада 2010 року) і до подачі апеляційної скарги (09 червня 2017 року), у ОСОБА_2 існували істотні перешкоди, які зумовили пропуск процесуального строку для подання апеляційної скарги більше ніж на 6 років.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 11 вересня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2017 року та передати питання на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Про розгляд цієї справи йому нічого не було відомо, оскільки він з 2001 року не проживає за адресою реєстрації місця свого проживання, за цією адресою проживає його мати, яка не має звички читати чужі листи, хоча, як убачається з матеріалів справи, їх отримувала.

Отримавши 31 травня 2017 року копію рішення суду першої інстанції, він подав апеляційну скаргу 09 червня 2017 року, тобто на дев`ятий день десятиденного строку передбаченого на оскарження рішення суду першої інстанції. Інших відомостей про отримання ним копії рішення районного суду матеріали справи не містять, а тому ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження є незаконною та необґрунтованою.

Однією з підстав для залишення його апеляційної скарги без руху стало те, що він повинен сплатити судовий збір ураховуючи ІТЗ, проте ні норми ЦПК України (в чинній на час звернення з апеляційною скаргою редакції), ні норми закону України про «Судовий збір» (в чинній на час звернення з апеляційною скаргою редакції) цього не передбачали. Сплату ІТЗ відмінено ще в 2011 році, а відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України (в чинній на час звернення з апеляційною скаргою редакції) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Крім того, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод він має право на справедливі судові процедури.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду м. Києва.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах Є Верховний Суд.

18 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

01 листопада 2010 року ОСОБА_2 не був присутнім під час проголошення вступної та резолютивної частин оскаржуваного рішення (журнал судового засідання від 01 листопада 2010 року).

08 листопада 2010 року та 01 березня 2011 року Голосіївський районний суд направив ОСОБА_2 копію рішення суду першої інстанції від 01 листопада 2010 року на адресу зазначену в матеріалах справи.

18 лютого 2011 року ОСОБА_1 отримала додатковий примірник оскаржуваного рішення для передачі його ОСОБА_2

16 березня 2011 року ОСОБА_2 отримав копію повного тексту оскаржуваного рішення (повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 87).

09 червня 2017 року ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в якій заявив клопотання про поновлення строку на його апеляційне оскарження, мотивоване тим, що копію оскаржуваного рішення отримано 31 травня 2017 року, а тому, з урахуванням статті 294 ЦПК України (в чинній на час звернення з апеляційною скаргою редакції), строк для подання апеляційної скарги в нього закінчується 10 червня 2017 року.

Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 21 червня 2017 року в задоволенні заяви викладеної в тексті апеляційної скарги про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 листопада 2010 року відмовив, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без руху, з наданням заявнику строку, не більше п`яти днів для доплати судового збору та не більше тридцяти днів, з дня отримання ухвали, для надання йому права подати заяву із зазначенням інших підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.

На виконання вимог ухвали апеляційного суду ОСОБА_2 надіслав заяву про усунення недоліків, мотивовану тим, що матеріали справи не містять доказів отримання ним копії оскаржуваного рішення районного суду раніше ніж 31 травня 2017 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 292 ЦПК України (в чинній на час звернення з апеляційною скаргою редакції) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України (в чинній на час звернення з апеляційною скаргою редакції) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

За правилами частини третьої статті 297 ЦПК України (в чинній на час звернення з апеляційною скаргою редакції) апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Крім того, згідно з рішеннями ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 листопада 2010 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що наведені заявником причини пропуску строку, встановленого частиною другою статті 294 ЦПК України 2004 року, на апеляційне оскарження рішення місцевого суду є неповажними, оскільки не виправдовують його пропуск більше, ніж на шість років. ОСОБА_2 знав про перебування цієї справи на розгляді в суді, що підтверджується отриманою ним 22 липня 2010 року поштової кореспонденції направленої районним судом (повідомлення про вручення поштового відправлення) та не спростовується ним ні в апеляційній ні в касаційній скарзі.

Матеріали справи не містять та заявником не надано належних і допустимих доказів його не проживання за місцем реєстрації з 2001 року та отримання 16 березня 2011 року копії рішення суду першої інстанції його матір`ю, а не ним. Самі по собі доводи заявника про його проживання за іншою адресою та отримання копії рішення районного суду лише 31 травня 2017 року висновки суду апеляційної інстанції не спростовують.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд порушив вимоги статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції, є необґрунтованими, оскільки, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд діяв у межах наданих йому цивільним процесуальним законодавством України повноважень, з додержанням вищенаведених вимог міжнародного законодавства та згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ.

Аргументи заявника про те, що лише 31 травня 2017 року він отримав копію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 листопада 2010 року, не заслуговують на увагу, оскільки заявник не надав належних та допустимих доказів про те, що він вживав заходи, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження, починаючи з 22 липня 2010 року.

Верховний Суд визнає, що аргументи касаційної скарги, що ОСОБА_2 не мав сплачувати судовий збір за звернення з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в розмірі визначеному апеляційним судом, є обґрунтованими, однак вони не впливають на правильність постановленої апеляційним судом ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило