Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Єдиний унікальний номер №440/1847/18

Провадження № 2/440/585/2019

22 жовтня 2019 року

Буський районний суд Львівської області
в складі: головуючого-судді Кос І. Б.
за участю
секретаря судового засідання Дутки С.І.,
з участю представника позивача ОСОБА_1
відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Романко В.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Буську в режимі відеоконференцзв`язку із Яворівським районним судом Львівської області цивільну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна,-
в с т а н о в и в:
позивач Військова частина НОМЕР_1 в особі командира військової частини ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна в сумі 12020,00 грн. Уточнивши свої позовні вимоги у заяві про зменшення позовних вимог від 13.06.2019, яка отримана судом 25 червня 2019 року, просить стягну з відповідача на користь позивача безпідставно набутого майна в сумі 1493,54 грн.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 22 травня 2014 року відповідач ОСОБА_2 був призваний до Збройних Сил України по мобілізації. Наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 22.05.2014 року № 114 відповідача зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та призначено на посаду водія 3 механізованого батальйону. 12 січня 2015 року солдат ОСОБА_2 самовільно залишив військову службу, про що на адресу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 надійшов рапорт тимчасово виконуючого обов`язки командира 3 механізованого батальйону військової частини-польова пошта НОМЕР_2 , в якому майор ОСОБА_4 повідомляє про відсутність на службі водія протитанкового взводу 3 механізованого батальйону військової частини-польова пошта НОМЕР_2 солдата ОСОБА_2 13 січня 2015 року командиром військової частини-польова пошта НОМЕР_2 видано наказ №169, яким призначено службове розслідування, згідно якого встановлено, що водій протитанкового взводу 1 механізованого батальйону військової частини-польова пошта НОМЕР_2 солдат ОСОБА_2 , який відповідно до статті 11, 12, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, статті 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України зобов`язаний бути дисциплінованим, додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, дорожити честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, доповідати своєму безпосередньому начальникові про все, що сталося з ним і стосується виконання ним службових обов`язків, з метою тимчасово ухилитись від виконання службових обов`язків 12 січня 2015 року самовільно залишив місце проходження військової служби ( АДРЕСА_1 ), перебуваючи поза місця проходження військової служби понад 10 діб використовував службовий час на власний розсуд не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, чим допустив кримінальне правопорушення передбаченого частиною 4 статті 407 КК України (нез`явлення вчасно на службу без поважних причин з відпустки тривалістю понад десять діб, але не більше місяця). 21 вересня 2015 року наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 №896 солдату ОСОБА_2 призупинено виплату йому грошового забезпечення з 12 січня 2015 року. Лише 14 травня 2015 року відповідач прибув до військової частини НОМЕР_2 та приступив до виконання службових обов`язків. Наказом командира військової частини позивача № 85-РС від 14.04.2019 року солдата ОСОБА_2 звільнено з військової служби в запас, а 19.06.2015 року останнього виключено зі списків особового складу частини. Таким чином, починаючи з дня самовільного залишення частини (12 січня 2015 року) і до дня видання наказу командиром військової частини НОМЕР_2 про виключення зі списків особового складу частини (19 червня 2015 року) виплата грошового забезпечення відповідачу ОСОБА_2 не призупинялась, внаслідок чого останнім отримано грошове забезпечення у відповідному розмірі без достатніх правових підстав. Відповідно до аудиторського звіту від 29.12.2016 року №234/5/80, проведеного Західним територіальним управлінням внутрішнього аудиту фінансового контролю, фінансового аудиту та аудиту відповідності за період з 01 січня 2015 року по 30 червня 2016 року солдат ОСОБА_2 має заборгованість перед військовою частиною-польова пошта НОМЕР_2 в сумі 12012,20 грн. Проте, оскільки вироком Яворівського районного суду Львівської області від 15.07.2015 року встановлено, що відповідач ОСОБА_2 самовільно залишив військову службу в період із 12 січня до 27 січня 2015 року, повернувшись до місця проходження військової служби 28 січня 2015 року, а тому безпідставно отримане ним грошове забезпечення за вказаний період складає 1493,54 грн., оскільки виплата грошового забезпечення йому на цей час не призупинялась, яка підлягає стягнення з відповідача на користь позивача. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить такий задоволити. Щодо зауважень відповідача про сплив строку позовної давності позивач заперечив, вважаючи, що такий не сплив, оскільки про порушення свого права він довідався лише із аудиторського звіту від 29 грудня 2016 року.
Представник позивача ОСОБА_1 в судове засідання в режимі відеоконференції з`явився в Яворівський суд Львівської області, повністю підтримавши заявлені позовні вимоги з наведених вище підстав, які просить задовольнити у повному.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Романко В.Р. в судовому засіданні позовні вимоги заперечили повністю, вказавши, що заявлені позивачем до стягнення сума грошових коштів у розмірі 1493,54 грн. Не є доведеною, що була йому виплачена, оскільки кошти нараховувались відповідачу на банківський картковий рахунок та сплачувались добровільно.
Окрім того, просили суд врахувати сплив строку позовної давності до вимог позивача, який тривав у період із 28 січня 2015 року до 28 січня 2018 року, а позов пред`явлений до суду лише в грудні 2018 року та сплив. Відтак, у задоволенні позовних вимог просили відмовити повністю.
Сторони у справі скористались своїми процесуальними правами, передбаченими ст.ст. 178, 179, 180 ЦПК України, направивши до суду відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та заперечення, доводи яких зводяться до вищенаведених мотивів позивача та відповідача.
Заслухавши доводи представника позивача в підтримку заявлених позовних вимог, а також заперечення відповідача та його представника на їх спростування, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів.
Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.
Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК).
Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами п`ятою сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 22 травня 2014 року відповідач ОСОБА_2 призваний на військову службу та призначений водієм протитанкового взводу 3 механізованого батальйону бригади військової частини-польова пошта НОМЕР_2 , що визнається сторонами у справі та вбачається із наказу № 114 від 22.05.2014 (а.с. 4).
13 січня 2015 року на адресу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 надійшов рапорт тимчасово виконуючого обов`язки командира цієї військової частини майора ОСОБА_4 , який повідомив про відсутність на службі водія протитанкового взводу 3 механізованого батальйону військової частини-польова пошта НОМЕР_2 солдата ОСОБА_2 із 12 січня 2015 року.
Частиною шостою статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Зокрема, вироком Яворівського районного суду Львівської області від 15.07.2015 року, яким відповідача ОСОБА_2 засуджено за ч. 2 ст. 407 КК України, встановлено факт самовільного залишення відповідачем місця проходження військової служби в період із 12 січня 2015 року до 27 січня 2015 року.
Крім того, цим вироком суду встановлено, що 28 січня 2015 року відповідач ОСОБА_2 добровільно повернувся в розташування військової частини, де про своє прибуття відповідач повідомив командування та приступив до виконання своїх службових обов`язків несення військової служби. Наведені обставини також не заперечуються сторонами по справі.
19 червня 2015 року відповідача ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечень та проведено виплати премій, надбавок, грошових винагород та компенсації за невикористану відпустку, про що вбачається з відповідного наказу № 139 від 19.06.2019 (а.с. 64).
Як слідує з витягу із довідки про дослідження окремих питань програми аудиторського завдання військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 30.06.2019, що виплата грошового забезпечення ОСОБА_2 не призупинялась з дня самовільного залишення ним військової служби (12.01.2015), а фактично була призупинена в липні 2015 року. Таким чином порушено вимоги п. 34.4 Інструкції, затвердженої наказом №260. Дане порушення призвело до неналежної виплати грошового забезпечення за період з лютого по червень 2015 року в сумі 12020,00 грн. (а.с. 67-68).
Натомість, як вбачається із довідки позивача № 3576 від 12.06.21019, що за період самовільного залишення відповідачем військової частини (12.01.2015 27.01.2015) виплата йому грошового забезпечення не призупинялась, внаслідок чого сума безпідставно набутого майна ОСОБА_2 за вказаний період складає 1493,54 грн. (а.с. 81).
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 2014дск від 29.06.2017 року військова частина польова пошта НОМЕР_2 перейшла на умовне найменування «військова частина НОМЕР_1 », про що вбачається із довідки № 2187 від 22.03.2019 (а.с. 70).
Правовою підставою своїх позовних вимог позивач обрав положення статті 1212 ЦК України, визначивши предмет позовних вимог у вигляді стягнення із відповідача виплаченого йому грошового забезпечення військовослужбовця як безпідставно набутого майна.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже для суду є обов`язковим висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі №569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19), де визнано неправомірним посилання військової частини НОМЕР_3 на статтю 1212 ЦК України, яка визначає випадки, коли безпідставно набуте майно не підлягає поверненню.
Так, статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша).
Разом з цим відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.
У справі, що розглядається, відповідач отримав грошові кошти за рішенням суду.
Крім того, не підлягає поверненню безпідставно набута заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, якщо її виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Схожий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року в справі № 336/9595/14.
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року в справі № 367/6344/16-ц, Верховний Суд зробив висновок, що набуття однією зі сторін майна за рахунок іншої в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.
Відтак, суд вважає необгрунтованими покликання позивача на положення статті 1212 ЦК України, оскільки в даному випадку відповідач отримав вказані кошти на відповідній правовій підставі, перебуваючи у трудових відносинах із позивачем, який покликався на те, що виплата грошового забезпечення відповідачу не призупинялась з дня самовільного залишення ним військової частини помилково та була призупинена в подальшому (в липні 2015 року), що мало місце як зазначає сам позивач з його вини, а не із вини відповідача, а тому в останнього не виникає обов`язку повертати вказані кошти.
Більше того, пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії».
Ураховуючи те, що позивач, будучи роботодавцем відповідача, при нарахуванні останньому грошового забезпечення як військовослужбовцю за час його тимчасової відсутності повинен був, в силу вимог п. 34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11.06.2018, призупинити виплату відповідного грошового забезпечення, однак такого обов`язку не виконав, а тому суд приходить до переконання про недоведеність заявлених позовних вимог.
Крім того, суд вважає недоведеними вимоги про повернення безпідставно виплачених коштів, як складової заробітку відповідача, внаслідок рахункової помилки, оскільки жодних належних та допустимих доказів, що таке відрахування відбулося внаслідок виникнення рахункової помилки позивачем не представлено. Натомість, факт непризупинення позивачем виплати грошового забезпечення відповідачу за вищевказаний період, на переконання суду, свідчить про протиправну бездіяльність позивача щодо виконання покладеного на нього обов`язку, передбаченого п. 34.4 цієї Інструкції, враховуючи обізнаність уповноважених осіб позивача про відсутність на військовій службі відповідача з першого дня (12 січня 2015 року), а тому не може вказувати на те, що така виплата проведена недобровільно, за наявності рахункової помилки з боку позивача чи недобросовісності з боку відповідача.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Що стосується заяви представника відповідача, що позивачем пропущено строк позовної давності до суду із звернення з даним позовом, суд констатує наступне.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, що має місце у даній справі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
При цьому, за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.
За таких обставин суд приходить до висновку про необгрунтованість заявленого позову, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові, судовий збір покладається на позивача.
Ураховуючи наведене та керуючись статтями 1, 2, 4, 8, 10, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 82, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Буський районний суд Львівської області.
Апеляційна скарга на рішення суду подається шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Учасники справи.
Позивач: військова частина НОМЕР_1 , м. Яворів, вул. Івана Хрестителя, Львівської області
Відповідач: ОСОБА_2 , с. Куткір, Буського району Львівської області
Представник відповідача - адвокат Романко Володимир Рудольфович, м. Буськ, вул. Петрушевича, 8.
Повне судове рішення складено 31 жовтня 2019 року.

Суддя: І. Б. Кос