ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/244/19 Справа № 200/8426/17 Суддя у 1-й інстанції - Литвиненко І.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року ВСТАНОВИЛА:

В травні 2017 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із житлового приміщення.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2017 року по справі №200/8426/17 та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а саме усунути ОСОБА_1 перешкоди в володінні, користуванні та розпорядженні її нерухомим майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири гр. ОСОБА_2 .

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2017 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно договору купівлі продажу ВЕР №655523 від 16 липня 2007 року ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

З відповіді на запит Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований у АДРЕСА_2 з 16 липня 1998 року (а.с. 55).

Відповідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ст.382 ЦК України квартира у багатоквартирному житловому будинку є об`єктом права власності.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності, а власник може звернутися до суду з вимогою про заборону на вчинення іншою особою дій, які порушують його право власності та з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із ст. 91 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власності.

Відповідно до п.п.3,4 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований та фактично проживає ОСОБА_2 , що було документально підтверджено.

ОСОБА_2 не знятий з реєстраційного обліку в органах Державної міграційної служби, що дає йому в силу закону, право користування житловим приміщенням.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення із житлового приміщення, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що підстав для задоволення позову та захисту права саме таким шляхом, який запропонований позивачем, шляхом усунення її перешкод у користуванні та розпорядженні її майном, немає.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не була надана відповідна правова оцінка наданим доказам, а саме,що відповідач залишається бути зареєстрованим в належній їй квартирі і таким чином має право користуватися нею, у зв`язку з чим вважає що оскарженим рішенням порушені її процесуальні права, колегія суддів ставиться критично, з таких підстав.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2018 року була витребувана у Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська для огляду в судовому засіданні цивільна справа №200/1799/14-ц за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства "Міжміське бюро технічної інвентаризації", Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Надра" про визнання недійсним правочину.

Вищевказана справа була досліджена судом і з якої вбачається, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 09.11.1994 року ОСОБА_2 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 48,8 кв.м. і йому стало відомо, що 15.02.2005 року Комунальне підприємство "Міжміське бюро технічної інвентаризації" прийняло рішення про реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , яка є його власністю.

Рішення Комунального підприємства "Міжміське бюро технічної інвентаризації" від 15.02.2005 року було прийнято на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2004 року, про що Комунальним підприємством "Міжміське бюро технічної інвентаризації" 15.02.2005 року було видано Свідоцтво про реєстрацію права власності на нерухоме майно реєстраційний номер 9893092 (а.с.5).

Як вбачається із оспорюваного ОСОБА_2 Свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.02.2005 року, реєстраційний номер 9893092, рішення про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я власника ОСОБА_3 прийнято Комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" 15.02.2005 року і підставою виникнення у неї права власності в ньому зазначено рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2004 року б/н (а.с.5).

12.10.2007 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до голови Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, до якої долучив копію вищевказаного рішення суду, з тексту якого вбачається, що воно ухвалено 22.01.2004 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до податкової інспекції Бабушкінського району м. Дніпропетровська про визнання дійсною домашньої угоди та визнання права власності на квартиру, та яким визнана дійсною домашня угода між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 по купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_3 право власності на житлове приміщення по вказаній адресі, зобов`язано КП "ДМБТІ" зареєструвати право власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 .. У заяві ОСОБА_2 посилався на те, що на підставі вказаного рішення зловмисники намагаються захопити його квартиру та просив перевірити вказане рішення та надати йому оцінку.

Листом голови Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2007 року за № з-24/07 ОСОБА_2 був повідомлений про те, що за даними канцелярії та архіву суду цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до податкової інспекції Бабушкінського району м. Дніпропетровська про визнання дійсною домашньої угоди та визнання права власності на квартиру Ленінським районним судом м. Дніпропетровська не розглядалася, рішення про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 не виносилося (а.с.8).

Таким чином, реєстрація права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 була здійснена Комунальним підприємством "Міжміське бюро технічної інвентаризації" на підставі неіснуючого рішення суду, що не спростовано в судовому засіданні.

Також з матеріалів цивільної справи №200/1799/14-ц вбачається, що 08.06.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .

16.07.2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , в наслідок чого ОСОБА_1 набула право власності на вказану квартиру.

Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська по цивільній справі №200/1799/14-ц, було ухвалено рішення від 28 грудня 2016 року, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено і визнано недійсним Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.02.2005 року, реєстраційний номер 9893092, виданий Комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" на ім`я ОСОБА_3 .

Рішення набрало законної сили, оскільки не переглядалось в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, оскільки Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.02.2005 року, реєстраційний номер 9893092, виданий Комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" на ім`я ОСОБА_3 визнано недійсним, то й ставиться під сумнів право власності ОСОБА_1 на кв. АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 16 липня 2007 року ВЕР №655523 укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича