КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Заставенко М.О.
Номер провадження № 22-ц/824/6344/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 ,яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просила ухвалити рішення, яким вселити її та малолітню дочку ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 , а також усунути перешкоди у користування належної ОСОБА_2 1/2 частини квартири на праві приватної власності та зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити їй та малолітній дитині ОСОБА_2 перешкод у користуванні 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що її малолітня донька - ОСОБА_2 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Право власності нею було набуто в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_6 . Інша 1/2 частина квартири належить відповідачці ОСОБА_3 , яка є бабусею ОСОБА_2 та матір`ю померлого ОСОБА_6 . Крім того, позивач зазначає, що в даній квартирі зареєстрований та проживає брат померлого - ОСОБА_4 , який не будучи власником вказаного житла чинить їй та доньці усілякі перепони в користуванні квартирою, не пускає до квартири, ображає, брутально лається. Вказані обставини змусили позивача звертатися із заявою до поліції й відповідно до висновку про результати розгляду звернення громадян було встановлено, що ОСОБА_4 не впускає ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до квартири і впустить їх лише після отримання рішення суду.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 мирним шляхом вирішити дане питання не хоче, своїми діями порушує права ОСОБА_2 як співвласника квартири на володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ОСОБА_3 як співвласник іншої Ѕ частини вказаної квартири самоусунулася від вирішення даного питання, сказавши, що її не обходять дані проблеми, позивач просила задовольнити її позовну заяву.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ,яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язанні не чинити перешкод у користуванні вказаною квартирою, ОСОБА_1 ,яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції неправильно було застосовано норми матеріального та процесуального права, оскільки відповідно до положень ст.16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту, як припинення дії, яка порушує право, що судом було не враховано при ухваленні вказаного рішення. Окрім того, апелянт наголошує, що відповідно до положень ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, проте ОСОБА_3 не бажає приймати участі у вирішенні питання щодо допуску її та її доньки ОСОБА_2 до квартири.

Разом з тим, вказано, що ОСОБА_3 мала намір позбавити ОСОБА_2 права на спадщину, шляхом подачі позовної заяви про визнання правочинів недійсними, що свідчить на думку апелянта, про перешкоди у користуванні власністю з боку ОСОБА_3

Окрім того, в апеляційній скарзі зазначено, що відповідно до висновку інспектора поліції Кулибаба В.Д. від 28 березня 2016 року, було встановлено, що ОСОБА_4 дійсно не впускає ОСОБА_1 та її доньку ОСОБА_2 до спірної квартири, що свідчить, на думку апелянта, про доведеність факту того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , просила рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року скасувати частково і ухвалити у відповідній частині нове судове рішення, яким усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_2 1/2 частиною квартири на праві приватної власності з боку ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та зобов`язати останніх не чинити перешкод у користуванні співвласником квартирою №НОМЕР_3 на праві приватної власності, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 та її представникові.

При апеляційному розгляді ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_2 , доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити, оскільки вважає, що відповідачі у справі, перешкоджаючи співвласнику вказаного майна користуватися та володіти ним, порушують положення ст. 41 Конституції України, а тому вважає, що її вимоги ґрунтуються на нормах ст. 316,317, 319, 321 ЦК України та підлягали задоволенню судом першої інстанції, однак останій зазначених норм матеріального права не врахував та безпідставно відмовив у задоволенні частини позовних вимог.

Відповідачі у справі ухилилися від явки до суду апеляційної інстанції та були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи у порядку визначеному ст. 128 ч.11 ЦПК України через оголошення на сайті порталу Судова влада України (www.apcourtkiev.gov.ua) /

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника справи, який з`явився в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , батьками зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с.5)

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом малолітня ОСОБА_2 отримала у спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , іншу 1/2 частину квартири отримала у спадок відповідачка у вказаній справі - ОСОБА_3 Квартира складається з однієї кімнати, житлова площа 17,2 м.кв. (а. с. 6,7).

Як вбачається із довідки форми № 3 від 22 березня 2016 року виданої ОСББ «Добробут», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований та фактично проживає ОСОБА_4 (а. с. 10).

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , зареєструвала шлюб 09 грудня 2017 року, та змінила своє прізвище на - « ОСОБА_1 », та як наслідок змінила прізвище в паспорті громадянина України на « ОСОБА_1 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 09 грудня 2017 року (а.с.143).

Місце проживання малолітньої ОСОБА_2 зареєстровано, за місцем проживання матері ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.4,8).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що дійсно малолітня ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1 та має право на користування вказаною квартирою, однак в силу свого віку, вона самостійно реалізувати вказане право не може, а згоди іншого співвласника даного житлового приміщення на вселення до вказаного житлового приміщення ОСОБА_1 , матері ОСОБА_2 , не надано, тому суд визнав позовні вимоги в цій частині недоведеними.

Рішення суду в цій частині позивачкою не оскаржується.

Вирішуючи спір в частині усунення перешкод у користуванні належною ОСОБА_2 1/2 частиною квартири на праві приватної власності з боку ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , зобов`язання останніх не чинити перешкод у користуванні співвласником квартирою №НОМЕР_3 на праві приватної власності, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 та її представникові та відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині суд першої інстанції зазначив, що позивач у справі не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження чинення перешкод відповідачкою ОСОБА_3 , а відносно відповідача ОСОБА_4 такі докази буди поданні (висновок інспектора поліції Дарницького УП ГУ НП в м. Києві від 28 березня 2016 року), однак з врахуванням того, що сама співвласник даного приміщення не в змозі проживати та користуватися належним їй майном, суд також прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Так, відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що визначено частиною першою статті 316 ЦК України.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частина перша статті 317 ЦК України.

З матеріалів вказаної справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом малолітня ОСОБА_2 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , іншу 1/2 частину квартири отримала у спадок відповідачка у вказаній справі - ОСОБА_3 Квартира складається з однієї кімнати, житлова площа 17,2 м.кв. ( а.с. 6, 7).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , будучи власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 позбавлена можливості вчиняти дії щодо вказаного об`єкта власності, як то користуватися, володіти ним та розпоряджатися, оскільки відповідачка у справі ОСОБА_3 ухиляється від вирішення вказаного спору, а ОСОБА_4 як член сім`ї попереднього власника вказаної квартири вчиняє дії, що перешкоджають позивачці здійснювати повноваження власника вказаного житла, що гарантується ст. 41 Конституції України ст. 319, 321 ЦК України та статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, що підтверджується наявними в матеріалах справи докази, зокрема висновком інспектора поліції Дарницького УП ГУ НП в м. Києві від 28 березня 2016 року та і не спростовувалося відповідачами при розгляді вказаної справи, тому колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими, а посилання суду першої інстанції, на неможливості малолітнього власника проживання у вказаному житловому приміщенні не може бути підставою для позбавлення власника здійснювати повноваження закріплені вище зазначеними нормами матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_2 як співвласник квартири має право користуватись, розпоряджатись та володіти Ѕ частиною квартири, уповноважувати інших осіб на вчинення дій щодо неї, а також вимагати усунення перешкод та обмежень у здійсненні будь-якого з елементів права власності.

У відповідності до вимог частини 1 статті 356 ЦК Українивласність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації - стаття 358 ЦК України.

На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні належної ОСОБА_2 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та зобов`язанні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не чинити їй та малолітній дитині ОСОБА_2 перешкод у користуванні Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Посилання апелянта на звернення відповідачкою ОСОБА_3 до суду із позовом про оспорювання обставин набуття права власності на майно ОСОБА_2 не може бути визнано судом як доказ порушення права власності позивачки на майно, оскільки право на судовий захист гарантовано ст. 55 Конституції України та ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду із вказаним позовом позивачка сплатила судовий збір лише в розмірі 551, 20 грн, тобто за одну вимогу не майнового характеру в той час як заявила дві вимоги та повинна була відповідно до ст. 6 ч.3 Закону України «Про судовий збір» сплатити 1102,40 грн, також сплатила судовий збір в розмірі 826,80 грн. за подачу апеляційної скарги в оскаржуваній частині рішення тобто понесла витрат в розмірі 1378 грн, які підлягають стягненню відповідачів пропорційно, тобто по 689 грн, з кожного.

В частині недоплаченої суми судового збору з врахуванням того, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог про вселення та позивачка з цим погодилася, тому судовий збір в розмірі 551,20 грн, повинен до стягнутий в дохід держави за рахунок позивачки ОСОБА_1 ..

З рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про вселення, позивачка погодилася, тому апеляційний суд в цій частині рішення суду залишає без змін.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 3126, 317, 319, 319 , 321 ЦК України, ст. 141, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні належної ОСОБА_2 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та зобов`язанні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не чинити їй та малолітній дитині ОСОБА_2 перешкод у користуванні Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні власністю задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні належної ОСОБА_2 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 як представнику малолітньої ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_2 перешкоди у користуванні Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 689 грн. понесених судових витрат при подачі позовної заяви та апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави не доплачений судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 25 червня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв