Справа № 182/2640/19
Провадження № 2/0182/1968/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12.06.2019 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Рунчевої О.В., секретаря Нагаєвої Н.О., розглянувши у підготовчому судовому засіданні у м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про надання дозволу на виїзд з України дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу батька,-

В С Т А Н О В И В:

18 квітня 2019 року позивач звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та надання дозволу на оформлення документів, посилаючись на наступні обставини.

Вона з 16.09.2009 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.05.2018 року було розірвано.

Від цього шлюбу вони мають двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу вони з відповідачем проживають окремо, діти постійно проживають разом з нею.

Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області також винесено рішення та видано відповідні виконавчі листи про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання обох дітей та на її утримання, однак відповідач аліменти сплачує нерегулярно та не у повному обсязі, та станом на 01.03.2019 року за ним рахується заборгованість у розмірі 14 934,12 грн.

Відповідач також участі у вихованні дітей не приймає, хоча вона не обмежує права відповідача як батька на піклування, спілкування чи виховання їх спільних дітей.

На сьогодні на тимчасово окупованій території України Автономній Республіці Крим , у м. Севастополь, проживає її рідний брат, який жодного разу, з моменту народження, не бачив її дітей та своїх племінників.

Спілкуючись з братом у телефонному режимі, вона неодноразово отримувала запрошення до нього погостити та оздоровити дітей, які часто хворіють.

Вона має бажання та матеріальну можливість вивезти дітей за на тимчасово окуповану територію України Автономну Республіку Крим, у м. Севастополь, для підвищення рівню їх світогляду, покращення стану здоров`я фізичного, духовного та морального розвитку, однак відповідач безпідставно не надає згоди та тимчасовий виїзд дітей на тимчасово окуповану територію України Автономну Республіку Крим, у м. Севастополь для оздоровлення та відпочинку.

На підставі викладеного, просить суд:

- надати її малолітньому сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд на територію тимчасово окупованої території, а саме у м. Севастополь Автономної республіки Крим, без згоди та супроводу його батька - ОСОБА_2 , у її супроводі в період з 01.07.2019 року по 30.08.2019 року;

- надати їй дозвіл на оформлення документів, необхідних для тимчасового виїзду на територію м. Севастополь Автономної республіки Крим малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу його батька - ОСОБА_2 ;

- надати малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд на територію тимчасово окупованої території, а саме у м. Севастополь Автономної республіки Крим, без згоди та супроводу її батька - ОСОБА_2 , у її супроводі в період з 01.07.2019 року по 30.08.2019 року;

- надати їй на оформлення документів, необхідних для тимчасового виїзду на територію м. Севастополь Автономної республіки Крим малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу її батька - ОСОБА_2 .

Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Ухвалою суду від 20.05.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та по справі призначено підготовче судове засідання.

У підготовче судове засідання сторони не з`явилися. Позивач надав на адресу суду заяву, згідно якої просить суд розглядати справу без її участі, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі (а.с. 23).

Відповідач також надав на адресу суду заяву, в якій просить суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення (а.с. 24).

Від представника Служби у справах дітей Нікопольської міської ради надійшла зааява в якій вона просить справу розглянути без її участі та проти позову не заперечує.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутності сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України

Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно ч.3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони з 16.09.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.05.2018 року було розірвано (а.с. 6-7).

Від цього шлюбу вони мають двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8-9).

Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 12.09.2017 року, наданої Нікопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, загальна заборгованість ОСОБА_2 станом на 01.03.2019 року становить 14 934,12 грн. (а.с. 10 -11).

В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем проживають окремо, діти постійно проживають разом з нею.

На даний час позивач має бажання та матеріальну можливість вивезти дітей на тимчасово окуповану територію України Автономну Республіку Крим, у м. Севастополь, для підвищення рівня їх світогляду, покращення стану здоров`я фізичного, духовного та морального розвитку, оскільки там проживає її рідний брат, який неодноразово запрошував позивача з дітьми погостити та оздоровитися, оскільки діти часто хворіють.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Пунктами 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнано тимчасово окупованою територією.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що на тимчасово окупованій території поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Згідно із ч.1 ст.10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Оскільки Автономну республіку Крим віднесено до тимчасово окупованої території України, застосуванню підлягає Порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 р. №367, який регулює питання перетину адміністративного кордону вільної економічної зони «Крим» під час в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї громадян України відповідно до Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», а також іноземців та осіб без громадянства - з урахуванням вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Згідно положень вказаного Порядку, в`їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (ЗП України, 1995 року, № 4, ст. 92; 2010 року, № 65, ст. 2239).

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; 3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду, … у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзд з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб; 4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: довідки виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці); документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців).

Таким чином, громадяни України, які не досягли 16-річного віку, можуть перетинати адміністративний кордон із тимчасово окупованою територією АР Крим. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України до тимчасово окупованої території АР Крим може бути дозволений на підставі рішення суду.

Чинним законодавством передбачена можливість прийняття судом рішення про надання дозволу на виїзд до тимчасово окупованої території АР Крим, а не постійні виїзди без згоди іншого з батьків, не позбавленого батьківських прав.

Такі поїздки можуть мати разовий характер із певним проміжком перебування, тобто із визначенням його початку і закінчення, а також адреси, де проживатиме дитина, для впевненості суду у доцільності та відповідності інтересам дитини такої поїздки.

Суд має виходити із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах та обов`язках стосовно своїх дітей.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що малолітні діти сторін по справі потребують оздоровлення, проживають з матір`ю, яка забезпечує їм повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, наявність у позивача родичів, у яких вона з дітьми буде проживати, суд вважає, що відсутність та неможливість отримання згоди відповідача ОСОБА_2 у наданні дозволу на виготовлення документів, та виїзд дітей суперечить ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», є такою що суперечить інтересам дітей, їх духовному і моральному розвитку, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача як обґрунтованих та законних.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити напрямок прямування - тимчасово окуповану територію України Автономну Республіку Крим, м. Севастополь та встановити час перебування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території України Автономній Республіці Крим, м. Севастополь з 01.07.2019 року по 30.08.2019 року включно, що узгоджується з висновками, викладеними в Постанові Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа за № 14-244цс18.

Суд вважає, що надання позивачці дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей до тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим в період визначеного нею часу без згоди батька в її супроводі, відповідатиме інтересам дітей та сприятиме їх розвитку, оскільки позивач має на меті відпочинок та оздоровлення та зобов`язана забезпечити належну безпеку дітям.

За наведених обставин суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог позивача.

На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесений ним судовий збір (а.с. 1).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання - АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації - АДРЕСА_4 ), третя особа - служба у справах дітей Нікопольської міської ради про надання дозволу на виїзд з України дитини (, місцезнаходження - Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, буд. 3), яка не досягла шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу батька - задовольнити.

Надати малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд на територію тимчасово окупованої території, а саме у м. Севастополь Автономної республіки Крим, без згоди та супроводу його батька - ОСОБА_2 , у супроводі його матері - ОСОБА_1 в період з 01.07.2019 року по 30.08.2019 року.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на оформлення документів, необхідних для тимчасового виїзду на територію м. Севастополь Автономної республіки Крим малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу його батька - ОСОБА_2 .

Надати малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд на територію тимчасово окупованої території, а саме у м. Севастополь Автономної республіки Крим, без згоди та супроводу її батька - ОСОБА_2 , у супроводі її матері - ОСОБА_1 в період з 01.07.2019 року по 30.08.2019 року.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на оформлення документів, необхідних для тимчасового виїзду на територію м. Севастополь Автономної республіки Крим малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу її батька - ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.)

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 12.06.2019 року.

Суддя: О. В. Рунчева