Справа № 408/3101/18-ц
Провадження № 22-ц/810/711/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Авалян Н.М., Єрмакова Ю.В.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 09 липня 2019 року, ухваленого Біловодським районним судом у складі: судді Кускової Г.О. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з відповідачем вона має спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого записані сторони. Сторони проживають окремо, дитина знаходяться на утриманні позивачки, добровільної матеріальної допомоги на утримання сина та позивачки як матері дитини відповідач не надає.

ОСОБА_1 вважає, що відповідач може надавати матеріальну допомогу, оскільки займається бджільництвом, від чого має дохід, який є нерегулярним, тому просила стягнути аліменти з ОСОБА_2 на її користь на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1700 гривень, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, та стягнути з відповідача аліменти на її користь на її утримання в розмірі 1700 гривень щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи від дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дитиною трирічного віку.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову повністю та заявив клопотання про призначення судово-генетичної експертизи щодо свого батьківства щодо малолітнього ОСОБА_3 .

Ухвалою Біловодського районного суду Луганської області від 09 липня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення судово-генетичної експертизи.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 09 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1000 гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 липня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 500 гривень щомісячно, починаючи з 31 липня 2018 року до досягнення дитиною, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що малолітня дитина перебуває на утримання своєї матері, яка не працює, батько дитини є працездатним та має можливість надавати матеріальну допомогу на її утримання, і оскільки відповідач має мінливий дохід та не має інших утриманців, вимоги позивачки про стягнення аліментів на утримання дитини на користь позивачки є обґрунтованими, але в зменшеному ніж заявлено розмірі -1000 грн. на місяць.

Оскільки позивачка не працює і знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, а відповідач матеріальної допомоги на утримання позивачки не надає, хоча має таку можливість, суд стягнув з нього на користь позивачки аліменти на її утримання у розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною віку 3-х років.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 вважає вказане рішення незаконним, посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та призначити по справі судово-генетичну експертизу, проведення якої доручити Комунальному закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи», на вирішення якої поставити питання: «Чи являється він батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ?».

Доводами апеляційної скарги є те, що в момент реєстрації дитини за спільною заявою сторін відповідач вважав себе батьком дитини, згодом зрозумів, що він не є батьком, оскільки позивачка в момент зачаття дитини мала інші стосунки. Суд, порушуючи права відповідача, відмовив йому у задоволенні клопотання про призначення судово-генетичної експертизи та не дав ухвалу для ознайомлення, у зв`язку з чим відповідач був позбавлений можливості її оскаржити.

Суд не вірно застосував норму матеріального права - ст. 84 СК України, позивачка не є його дружиною, оскільки шлюб між позивачем та відповідачем не укладений та не зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану, а тому підстав для виникнення прав та обов`язків подружжя немає.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, оскільки відповідач не звертався з заявою про виключення його як батька з акту цивільного стану про народження, а тому судом правомірно клопотання відповідача про проведення генетичної експертизи не було задоволено.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2019 року визначено головуючим суддею (суддею-доповідачем) Назарову М.В., склад колегії суддів Єрмакова Ю.В., Авалян Н.М. Ухвалою суду від 09 вересня 2019 року відкрито апеляційне провадження. Ухвалою суду від 20 вересня 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду на 29 жовтня 2019 року о 10-30 год.

В суді апеляційної інстанції скаржник відповідач ОСОБА_2 підтримав доводи скарги та пояснив, що він не оспорює розмір стягнутих з нього аліментів, проте має переконатися, що дитина його шляхом проведення експертизи, у чому суд йому безпідставно відмовив.

Позивачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилася, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її такою, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданому 02 березня 2018 року Біловодським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_2 є батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 2).

З довідки про склад сім`ї № 395, виданої 02 липня 2018 року Литвинівським старостинським округом № 8, вбачається, що позивач ОСОБА_1 мешкає разом з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів № 11379 від 09 липня 2018 року відповідач ОСОБА_2 не працює та доходу не має (а.с. 22).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 2 і 3 статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За змістом ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ч. 2, 4, 6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є працездатною особою, має задовільний стан здоров`я, не має на утриманні інших дітей, осіб похилого віку.

Оскільки позивачка здійснює догляд за дитиною до трьох років, відповідач разом із дитиною не проживає, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів на дитину і дружину.

Доводи апеляційної скарги не стосуються розміру стягнутих на дитину аліментів, а зводяться лише до незгоди з рішенням про стягнення аліментів на утримання позивачки як матері малолітньої дитини до досягнення віку трьох років та оспорювання батьківства.

Довід про неправильне застосування до виниклих спірних правовідносин вимог ст. 84 СК України, що регулює право дружини на утримання під час вагітності та в разі проживання з нею дитини, не заслуговує на увагу, оскільки закон не пов`язує вказане утримання з перебуванням у шлюбі батьків дитини. Визначальним для стягнення аліментів є проживання дитини із матір`ю, недосягнення дитиною віку 3-х років та можливість батька надавати таку допомогу. Вказані обставини вірно перевірені судом та їм дана правильна оцінка.

Як є помилковим і довід скарги про не призначення судом експертизи з приводу батьківства відповідача щодо малолітньої дитини, оскільки згідно із такими засадами судочинства як диспозитивінсть та змагальність суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів (ч. 1 ст. 13 ЦПК) та кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК).

Предметом доказування у справі про стягнення аліментів є обставини, передбачені ст. 182 СК України, про що зазначено вище.

Батьківство ОСОБА_2 щодо малолітнього ОСОБА_3 презюмується, актовий запис про народження якого вчинено на підставі спільної заяви сторін відповідно до п. 15 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5, згідно якої якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі одного із документів, передбачених у пункті 2 цієї глави, а походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини про визнання батьківства (додаток 2).

Позивачем надані відповідні до предмету доказування у справі про стягнення аліментів на дитину докази з дотриманням вимог до них щодо належності, допустимості, достатності та достовірності.

Висновок генетичної експертизи як один із засобів доказів не стосується предмету доказування у справі про стягнення аліментів як неналежний, оскільки відповідач із зустрічним позовом про оспорювання батьківства у теперішній справі не звертався.

Доводи скарги в цій частині фактично стосуються ухвали суду від 09 липня 2019 року про відмову відповідачу у призначенні по справі судової генетичної експертизи.

Отже, рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 09 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 31 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді: