П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 липня 2019 року м. Київ

Справа № 761/10456/18

Провадження: № 22-ц/824/8060/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного міста Києва від 18 лютого 2019 року, постановлену під головуванням судді Савицького О.А., у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Шевченківський районний відділ головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, Управління Державної міграційної служби у місті Києві, про встановлення факту проживання фізичної особи на території України,

в с т а н о в и в :

В березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання фізичної особи на території України, заінтересовані особи: Шевченківський районний відділ головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, Управління Державної міграційної служби у місті Києві. Зазначив, що починаючи з 1990 року та по теперішній час він постійно проживає та працює на території України. Однак, на даний час його належність до громадянства України не визнається. Просив встановити факт, що він постійно проживав на території України до 24 серпня 1991 року і по теперішній час.

Рішенням Шевченківського районного міста Києва від 18 лютого 2019 року ОСОБА_2 у задоволенні заяви про встановлення факту проживання фізичної особи на території України відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила скасувати рішення суду першої інстанціїта ухвалити нове про задоволення заяви. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не врахував того, що факт проживання заявника на території України з серпня 1991 року по теперішній час підтвердили свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які були допитані у судовому засіданні.Крім того, як доказ заявником було надано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РВ ГУДМС України в м. Києві від 26.09.2014 року після втрати паспорта, який було видано ОСОБА_2 ще у 1991 році. Також зазначає, що заявником ставилося питання про встановлення факту проживання, а не про визнання чи невизнання у ОСОБА_2 громадянства України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14червня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити з наведених у ній підстав.

Котляр Ю.В. в інтересах Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Подала відзив на апеляційну скаргу. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. Звертає увагу на те, що встановлення факту постійного проживання на території України з 24 серпня 1991 року заявник обумовив необхідністю підтвердження належності до громадянства України. Разом з тим, заявник надав копію паспорта громадянина України, виданого Шевченківським РВ ГУДМС України в м. Києві 26 вересня 2014 року на його ім'я.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишеннюбез задоволення з наступних підстав.

Як убачається із матеріалів справ та встановлено судом, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Єчміадзін в Республіці Вірменія.

26.09.2014 року Шевченківським РВ ГУДМС України на ім`я ОСОБА_2 було видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 (а. с. 6).

Згідно листа від 10 серпня 2017 року Шевченківський районний відділ головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві повідомив ОСОБА_2 , що паспорт серії НОМЕР_1 , що був виданий Шевченківським РВ ГУДМС України, визнано виданим з порушенням вимог законодавства України та таким, що підлягає вилученню та знищенню (а. с. 17).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи документи, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що він постійно проживав на території України до 24 серпня 1991 року.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування вказаного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, п .5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про громадянство України» від 08.10.1991 року, громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) постійно проживали в Україні, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак і які не є громадянами інших держав; особи, які народилися або постійно проживали на території України, а також їх нащадки (діти, онуки), якщо вони на 13 листопада 1991 року проживали за межами України, не перебувають у громадянстві інших держав і до 31 грудня 2004 року подали у встановленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї належності до громадянства України; особи, які набули громадянства України відповідно до цього Закону.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Разом з тим, ОСОБА_2 не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він постійно проживав на території України до 24.08.1991 року по теперішній час.

До позовної заяви ОСОБА_2 додав копію договору купівлі-продажу квартири від 16 травня 1997 року, копію паспорта, виданого на його ім`я Шевченківським РВ ГУДМС України серії НОМЕР_1 , копію свідоцтва про народження, копію довідки посольства Республіки Вірменія в Україні від 01 лютого 2018 року, копію протоколу від 02 січня 2018 року про вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, рішення про відмову в перетині державного кордону України від 02 січня 2018 року та копію листа Шевченківського районного відділу головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 10 серпня 2017 року.

Разом з тим, вказані документи не підтверджують факту постійного проживання ОСОБА_2 на території України до 24.08.1991 року.

Покази свідків, на які посилається заявник в обґрунтування своєї заяви, підтверджують факт постійно проживання заявника на території України лише з 1996 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 у зв`язку з недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РВ ГУДМС України в м. Києві від 26.09.2014 року, як на доказ на підтвердження факту, про встановлення якого порушено питання, оскільки сам по собі факт наявності вказаного паспорта не є належним та достатнім доказом постійного проживання ОСОБА_2 на території України до 24.08.1991 року.

Судом першої інстанції було надано правильну оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного міста Києва від 18 лютого 2019 року ухвалене судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного міста Києва від 18 лютого 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 3 липня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

Д.Р. Гаращенко