КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 754/9107/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Клочко І.В.

26 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 та просить змінити розмір аліментів, встановлений на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.04.2011, а саме стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 3 000,00 грн., починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року в задоволенні позовної заяви відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на незаконність рішення суду. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідач проживає в Європі та перебуває на заробітках, тому змінилося матеріальне становище останнього. Зазначає, що ОСОБА_3 є фізично здоровою, працездатною особою та зобов`язаний приймати участь в матеріальному утриманні дитини.

ОСОБА_3 відзив у встановлений законом строк не подав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8553/2019
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що належних та допустимих доказів того, що після ухвалення рішення у відповідача покращилося матеріальне становище, або змінились обставини, визначені ст.192 СК України, які дають підстави для збільшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також, не надано і доказів зміни її матеріального чи сімейного стану, стану здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у збільшенні розміру аліментів. Інші доводи позивача не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для збільшення розміру аліментів.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.12.2008, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.10.2010 розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.04.2011 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини в розмірі 1 300,00 грн. з наступною індексацією згідно чинного законодавства, починаючи з 25.01.2011 і до повноліття дитини.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 20.04.2017 № Д/16, відповідач станом на квітень 2017 року мав заборгованість по аліментам в розмірі 19 838,22 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.08.2018 ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав відносно малолітньої доньки.

Позивач зазначила, що розміру стягнутих аліментів недостатньо для утримання дитини, а відповідач злісно ухиляється від їх сплати та на даний час працює у Європі, де має значний заробіток.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 звернулася до суду із відповідним позовом.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XIIта набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Матеріали справи свідчать, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.04.2011 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини в розмірі 1 300,00 грн. з наступною індексацією згідно чинного законодавства, починаючи з 25.01.2011 і до повноліття дитини (а. с. 8-9).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В зв`язку з наведеними обставинами можливо зробити висновок про те, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що при розгляді справи позивачем не були доведені обставини, внаслідок яких можливо збільшити розмір аліментів, колегія суддів висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову вважає правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, щона даний момент відповідач проживає в Європі та перебуває на заробітках, тому змінилося матеріальне становище останнього, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки останні не підтверджені належними та допустимими доказами.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що майновий стан відповідача є таким, що дозволяє йому сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж встановленому судом.

За наведеного інші доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 є фізично здоровою, працездатною особою та зобов`язаний приймати участь в матеріальному утриманні дитини не спростовують висновки суду першої інстанції, враховуючи наявність рішення суду про стягнення аліментів, яке обов`язкове до виконання.

За наведеного, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова