КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року місто Київ.

Справа 761/23137/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8282/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року (у складі судді Фролової І.В., повний текст рішення складено 26.03.2019)

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує права і свободи, принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_2 , інформацію опубліковану і поширену ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Фейсбук, а саме, що «российский агент и владелец ОСОБА_4 называет ОСОБА_5 терористом, который готовил поджоги и подрывы зданий, так что героем его может считать только националистическая часть украинцев… как вы можете сидеть у этого преступника в студии? Как вы можете делать рупору Путина в Украине рейтинги?...это русская пропаганда. Как Вам не стыдно помогать Путину захватывать Украину ?.

І зобов`язати відповідача видалити дану інформацію зі своєї персональної сторінки у соціальній мережі Фейсбук протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили;

зобов`язати відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати зазначену інформацію у такий самий спосіб, яким вона була поширена, а саме - шляхом розміщення на своїй персональній сторінці заяви від власного імені із спростуванням наступного змісту: « інформація, поширена ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Фейсбук, в якій наведені обставини про антиукраїнську та протиправну поведінку народного депутата України ОСОБА_2 про «российский агент и владелец ОСОБА_4 называет ОСОБА_5 терористом, который готовил поджоги и подрывы зданий, так что героем его может считать только националистическая часть украинцев… как вы можете сидеть у этого преступника в студии? Как вы можете делать рупору Путина в Украине рейтинги?...это русская пропаганда. Как Вам не стыдно помогать Путину захватывать Украину?, - визнана рішенням суду такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням, 25 квітня 2019 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Посилається на невідповідність висновків, викладених у оскаржуваному рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що зроблений висновок суду першої інстанції стосовно того, що викладена відповідачем спірна інформація є оціночним судженням, не є вірним, адже викладена відповідачем інформація має стверджувальну конструкцію, яка підкреслює вірогідність повідомленого. З контексту поширеної інформації вбачається, що відповідач публічно звинувачує позивача у вчиненні ним злочинів проти основ національної безпеки України, та стверджуючи те, що позивач є злочинцем.

Стосовно висновку суду про сумлінну реалізацію відповідачем принципу свободи преси, заявник зазначає, що поширена відповідачем інформація становить предмет загального суспільного інтересу, є резонансною, та такою, що впливає на громадську думку стосовно публічної особи позивача.

Враховуючи характер та недостовірність цієї інформації, несумлінність дій відповідача як журналіста, що виразилась у поширенні неперевіреної інформації, вимога про визнання її недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, не є втручанням у свободу вираження поглядів, здійснення журналістської діяльності, та відповідає положенням ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначає, що відповідач публічно звинувачує позивача у скоєнні злочинів проти державності, зокрема це випливає зі змісту речень та фраз: «Российский агент», «Как вы можете сидеть у этого преступника в студии?», «.. это русская пропаганда».

Поширення інформації, яка створює у громадськості уявлення, що позивач вчинив чи вчиняв кримінальні правопорушення, має ґрунтуватися на достовірних фактах, яким у відповідності до ст. 62 Конституції України та п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути обвинувальний вирок компетентного суду, що набрав законної сили.

Ухвалою від 17 травня 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу. (а.с. 161-162).

03 червня 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 в якому він вказує, що з оскаржуваним рішенням погоджується, апеляційну скаргу вважає необґрунтованою та такою, що підлягає відхиленню. Просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник проти задоволення скарги заперечували.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд вважав встановленими такі обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 . заступник генерального директора телеканалу ATR, розмістив на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Фейсбук (Facebook) статтю такого змісту: «российский агент и владелец Newsone ОСОБА_2 называет ОСОБА_5 терористом, который готовил поджоги и подрывы зданий, так что героем его может считать только националистическая часть украинцев… как вы можете сидеть у этого преступника в студии? Как вы можете делать рупору Путина в Украине рейтинги?...это русская пропаганда. Как Вам не стыдно помогать Путину захватывать Украину?» (а.с. 13-17).

З позовної заяви вбачається, що позивач є народним депутатом України,активним громадським діячем, член Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики, співголова групи з міжпарламентських зв`язків з Республікою Кіпр, член груп з міжпарламентських зв`язків з Французькою Республікою, Федеративною Республікою Німеччина, Республікою Індонезія, Республікою Словенія, Державою Ізраїль.

Відповідач ОСОБА_3 є журналістом телевізійного каналу ATR, він є ведучим телепрограм та активно висловлює свою особисту думку щодо процесів та подій, які відбуваються в Україні на різних медійних майданчиках (а.с. 72)

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив, що вищенаведені висловлювання відповідача на сторінці у Фейсбук, є оціночними судженнями.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновок суду про безпідставність заявленого позову відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 10 Конвенції і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Статтями 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи закріплено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно положень статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до роз`яснень, які викладені у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузіполітики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року в мережі інтернет опубліковано та поширено на персональній сторінці Фейсбук публікацію:

«…российский агент и владелец ОСОБА_4 называет ОСОБА_5 терористом, который готовил поджоги и подрывы зданий, так что «героем его может считать только националистическая часть украинцев… как вы можете сидеть у этого преступника в студии? Как вы можете делать рупору Путина в Украине рейтинги?...это русская пропаганда. Как Вам не стыдно помогать Путину захватывать Украину?».

Автором та джерелом поширення вказаної в позові інформації є ОСОБА_3 , журналіст телевізійного каналу ATR.

Суд апеляційної інстанції встановив, що вищенаведені висловлювання є оціночними судженнями, так як вони не містять відомостей про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності. Вказані висловлювання не містять конкретної інформації, істинність якої можливо перевірити.

Вищенаведені висловлювання є лише критичною оцінкою поведінки позивача з приводу його оцінки подій, пов`язаних з ув`язненням ОСОБА_5 , яка була зроблена публічно. Позивач , як публічна особа має бути готовий сприймати критичну оцінку журналістів, своєї поведінки та своїх публічних виступів .

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський Суд з прав людини вказав, що «приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується».

Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року).

У параграфах 40-42 рішення у справі «Українська Прес-Група» проти України» від 29 березня 2005 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що журналістська свобода передбачає використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає "демократичного суспільства". Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28, параграф 46). Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

Рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».

Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч.1 ст.10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи «роблять себе відкритими» для «публічної перевірки» тоді, коли виступають на «арену публічних дебатів».

Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі «Соколовські проти Польщі» зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за ч.2 ст.10 Європейської конвенції з прав людини можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи.

Таким чином, проаналізувавши матеріали цивільної справи у сукупності із нормами законодавства, практикою Європейського суду з прав людини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що викладені відповідачем висловлбювання у Фейсбук є оціночними судженнями. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а офіційні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що відповідач звинуватив позивача у вчиненні злочинів проти держави є безпідставні, так як наявність у статті висловів " «Российский агент», «Как вы можете сидеть у этого преступника в студии?», «.. это русская пропаганда», не свідчать про те, що автор повідомляє про вчинення позивачем будь-яких злочинів, а як вже зазначалось вище є оціночними судженнями, які неможливо спростувати.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 червня 2019 року.

Головуючий

Судді :