КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Гуля В.В., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухи Олега Ярославовича, заінтересована особа - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

В С Т А Н О В И В :

02 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названою скаргою, де просив скасувати постанову державного виконавця відділупримусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухи Олега Ярославовича від 23 квітня 2019 року про опис та арешт майна ( коштів ) боржника у виконавчому провадженні №52592368.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10 жовтня 2016 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження №52592368 з примусового виконання виконавчого листа №752/16580/14-ц, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 04 липня 2016 року, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості за договором кредиту в розмірі 376 077,42 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного Банку України станом на 09 січня 2015 року 5 926 337 грн.

23 квітня 2019 року старшим державним виконавцем було ухвалено постанову про опис та арешт майна ( коштів ) боржника, якою здійснено опис та накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,0472 га, кадастровий номер :75:268:0003, за вказаною адресою.

Заявник вважає протиправною постанову від 23 квітня 2019 р. державного виконавця, оскільки майно було описано без його безпосереднього огляду, повідомлення про проведення виконавчих дій щодо опису майна 21 березня 2019 року о 13 годині.

Також зазначає, що майно, яке описане та на яке накладений арешт, є предметом іпотеки та виступає, як забезпечення зобов`язань заявника за споживчим кредитом, наданим йому 28 липня 2008 року Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит банк» в іноземній валюті - доларах США.

Загальна площа житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складає 107,9 кв.метрів, що менше, ніж передбачене Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» обмеження площі житлового будинку у 250 кв.м.

Описане та арештоване оскаржуваною постановою майно використовується як місце постійного проживання заявником, позичальником, майновим поручителем - дружиною заявника ОСОБА_2 та їх спільних трьох дітей з моменту збройної агресії РФ на території АРК Крим.

Інше майно у власності відсутнє.

На думку заявника, описане нерухоме майно підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та не може бути примусово стягнутим без згоди іпотекодавця.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмолено.

На обґрунтування постановленої ухвали місцевий суд зазначив, що з постанови про опис та арешт майна ( коштів ) боржника від 23 квітня 2019 року вбачається, що вона складена у присутності понятих: Левчука Олексія Олександровича та Гордона Олексія Вікторовича , які були залучені до проведення виконавчих дій, а відтак посилання скаржника про те, що державний виконавець описував майно без виходу за його місцезнаходженням та візуального огляду, є безпідставними та необґрунтованими.

У поданій скарзі не вказано жодного посилання на норму закону, в якій передбачено обов`язок державного виконавця повідомляти боржника про проведення опису та арешту майна, тому доводи заявника про допущені порушення з боку державного виконавця з цього приводу, також є помилковими.

Як вбачається з матеріалів справи, боржник ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстрований, суду не надано належних та допустимих доказів, що даний житловий будинок використовується заявником, як місце його постійного проживання.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при її постановленні.

Просить ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року скасувати та направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення ( поновити порушене право заявника ).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 грудня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання припиненими кредитного договору та договору поруки. Зустрічний позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволено ( а.с. 34-39, 95-97, 126-127 т. 2 ).

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в розмірі 376 077,42 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України,станом на 09 січня 2015 року,5 926 337 грн. ( а.с. 34-39, 95-97, 126-127 т. 2 ).

04 липня 2016 року по справі видано виконавчий лист №752/16580/14-ц за яким 11 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження №52592368 ( а.с. 181 т. 2 ).

У ході здійснення виконавчих дій 23 квітня 2019 року державним виконавцем ухвалено постанову про опис та арешт майна ( коштів ) боржника, зокрема, житловий будинок №НОМЕР_1 разом з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,0472 га, кадастровий номер :75:268:0003, за вказаною адресою ( а.с. 229-230 т. 2 ).

Не погоджуючись з діями державного виконавця, 02 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названою скаргою ( а.с. 130-135 т. 2 ).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено з посиланням на необґрунтованість заявлених вимог ( а.с. 237-240 т. 2 ).

При цьому, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

За змістом ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна ( коштів ) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Тобто, відповідно до положень ст.ст. 13, 56 Закону України «Про виконавче провадження» проведення таких виконавчих дій, як опис та арешт майна, є обов`язком виконавця, спрямованим для забезпечення реального виконання рішення.

А відтак, місцевий суд, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, обґрунтовано прийшов до переконання про відмову в задоволенні скарги, оскільки, оскаржувані дії державного виконавця було прийнято відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника даними діями не було порушено.

За таких обставин, оскаржуване судове рішення повністю ґрунтується на матеріалах справи та нормах чинного законодавства, в т.ч. положеннях ст. 451 ЦПК України, ст.ст. 1, 2, 3, 13, 18, 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при її постановленні, зокрема, ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», ст.ст. 229, 235, 272 ЦПК України, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції та спростовуються зазначеними по справі доказами.

Посилання апелянта на те, що місцевим судом не застосовано норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на переконання апеляційного суду, не спростовують висновків місцевого суду, оскільки, норми вказаного закону мають певний цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян на збереження за ними відповідного нерухомого майна, при цьому, державним виконавцем не вчинялися дії щодо відчуження цього майна.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції під час розгляду його скарги було порушено норми процесуально права, зокрема тим, що дії суду під час судового засідання звелися до ознайомлення з паспортом громадянина України заявника, ухвала про витребування матеріалів виконавчого провадження в судовому засіданні не оголошувалася та її копія заявнику не направлялася, не було досліджено докази, які надані скаржником, не є належною правовою підставою для задоволення апеляційних вимог, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого апеляційним судом не встановлено.

Інші обставини, названі в апеляції, зокрема, про те, що судубула надана лише частина виконавчого провадження, було описано майно, яке виступає як забезпечення зобов`язань заявника за споживчим кредитом, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не спростовують висновок суду першої інстанції про необґрунтованість поданої скарги та в даному випадку не є правовою підставою для задоволення заявлених апеляційних вимог.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, судове рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухи Олега Ярославовича, заінтересована особа - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Л.П. Сушко