Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 599/934/16-ц

провадження № 61-17504св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , Залозецька селищна рада Зборівського району Тернопільської області, відділ Держгеокадастру у Зборівському районі Тернопільської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області, у складі судді Кучера І. Б., від 17 листопада

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області, у складі колегії суддів: Кузьми Р. М., Хоми М. В., Костіва О. З., від 26 січня 2017 року.

Короткий зміст позовної заяви й зустрічної позовної заяви, їх обґрунтування

У серпні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області, відділу Держгеокадастру у Зборівському районі Тернопільської області про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що вони є власниками

будинку АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожен. Рішенням Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області від 12 травня 2014 року позивачам надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1211 га, для будівництва та обслуговування зазначеного будинку. Межі спірної земельної ділянки не погоджені сусіднім землекористувачем ОСОБА_4 , який, на думку позивачів, безпідставно не погодився підписувати акт погодження меж.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачі просили суд визнати за ними право на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1288 га, яка знаходиться по

АДРЕСА_1 , без погодження меж суміжним землевласником ОСОБА_4 .

У вересні 2016 року ОСОБА_4 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області про скасування рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації з встановлення меж земельної ділянки для передачі у спільну сумісну власність.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області від 12 травня 2014 року № 51 про надання дозволу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із встановлення меж земельної ділянки для передачі у спільну сумісну власність суперечить нормам статті 89 ЗК України, оскільки вся земельна ділянка перебуває у спільній власності співвласників двоквартирного будинку, а також положенням статтей 368, 369, 370 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області

від 17 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1288 га, по АДРЕСА_1 без погодження меж суміжним землевласником - ОСОБА_4 . Зобов`язано відділ Держгеокадастру у Зборівському району Тернопільської області провести державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,1288 га, по

АДРЕСА_1 , згідно технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у межах населеного пункту АДРЕСА_1 на території Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області без погодження меж суміжним землевласником - ОСОБА_4 .

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскаржене рішення Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області

від 12 травня 2014 року № 51 прийнято органом місцевого самоврядування у межах повноважень, передбачених частиною першою статті 122 ЗК України, без порушення норм безоплатної передачі земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка). Земельна ділянка, яка пропонується для передачі позивачам, не виходить за межі земельної ділянки відповідача та не порушує його права на користування, тому його відмова від погодження меж є неправомірною.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 26 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень та зустрічних позовних вимог. Між співвласниками жилого будинку було проведено розмежування прибудинкової території. ОСОБА_4 користується спірною земельною ділянкою без правових підстав у зв`язку з відмовою від її приватизації, а позивачам зазначена земельна ділянка була надана рішенням селищної ради. Рішення суду першої інстанції визнано законним та обґрунтованим, а також таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову й задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не врахували положення статей 364, 370 ЦК України щодо обов`язку укладення договору про виділ у натурі частки зі спільного майна. Оскарженим рішенням селищної ради встановлено порядок користування земельною ділянкою, яка перебувала у спільному користуванні внаслідок набуття права власності на квартири. Суди не звернули увагу на те, що під час розроблення технічної документації розмір спірної земельної ділянки був змінений та збільшений за рахунок заїзду до будинку заявника. Вказує на те, що положеннями ЗК України не передбачена можливість надання земельної ділянки у власність для обслуговування квартири. Суди не звернули увагу на те, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 -

ОСОБА_3 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 599/934/16-ц передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області 04 листопада 2011 року у справі № 2-1208/11 визнано за ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на будинковолодіння по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом (а. с.22).

Рішенням Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області від 12 травня 2014 року № 51 надано дозвіл ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у спільну сумісну власність на земельну ділянку орієнтовною площею 0,1211 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель житлової забудови по АДРЕСА_1 у межах населеного пункту.

Позивачі є співвласниками по 1/2 частині квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а власником іншої квартири у цьому будинку є ОСОБА_5 .

Між співвласниками було проведено розмежування прибудинкової території двухквартирного жилого будинку по АДРЕСА_1 , про що було складено ситуаційну схему та 06 квітня 2009 року, ця схема була затверджена рішенням Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області № 3.

Відповідно до акту від 18 липня 2016 року користувач суміжної земельної ділянки ОСОБА_4 відмовився від підписання акту щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у спільну сумісну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у межах населеного пункту по АДРЕСА_1.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтями 116, 118 Земельного кодексу України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Згідно з пунктом 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

У відповідності до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Вирішуючи спір, місцевий суд не в повній мірі врахував те, що непогодження відповідачем меж суміжної земельної ділянки, яке мотивоване наявністю земельного спору, є формою реалізації прав останнього, а сама по собі процедура погодження меж земельної ділянки є виключно допоміжною стадією у процесі її приватизації, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база.

Велика Палата у постановах від 20 березня 2019 року у справі

№ 514/1571/14 (провадження № 14-552цс18) та у справі № 350/67/15 (провадження № 14-652цс18) вказувала про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Таким чином, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність позивачів, якщо вони діяли добросовісно.

Визнавши за позивачем право на приватизацію земельної ділянки без підпису суміжного землекористувача, суд першої інстанції не врахував, що вирішення питань, пов`язаних із передачею земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельних ділянок.

Таким чином відмова ОСОБА_4 від підписання акту погодження меж земельних ділянок не порушує прав ОСОБА_1 й ОСОБА_2 на отримання земельних ділянок у власність і не є перешкодою у проведенні передбачених законом дій, спрямованих на приватизацію земельної ділянки позивачами, в тому числі і для прийняття відповідних рішень органом місцевого самоврядування.

Вказані порушення залишилися також поза увагою й суду апеляційної інстанції.

Наведене свідчить про те, що судами при постановленні рішень неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до постановлення у частині вирішення первісних вимог рішень, які не ґрунтуються на законі.

У частині першій статті 15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У частині вирішення зустрічних позовних вимог колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_4 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав оскарженим рішенням органу місцевого самоврядування, отже підстави для скасування судових рішень у цій частині відсутні.

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку із частковим задоволенням касаційної скарги судові витрати, понесені ОСОБА_4 на сплату судового збору за подання касаційної скарги, підлягають частковому відшкодуванню за рахунок позивачів за первісним позовом.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області

від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 26 січня 2017 року у частині вирішення первісного позову скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем та зобов`язання вчинити дії відмовити.

В іншій частині рішення Зборівського районного суду Тернопільської області

від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 330 (триста тридцять гривень) 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 330 (триста тридцять гривень) 75 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович