Житомирський апеляційний суд
Справа №280/1813/14-ц Головуючий у 1-й інст. Пасічний Т.З.
Категорія 26 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 280/1813/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2017 року, ухвалене суддею Пасічним Т.З. у м. Коростишеві,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2010 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - Банк) вернулося до суду із позовом у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 29 лютого 2016 року (т. 1 а.с. 221), посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 289/33-305 від 20 червня 2008 року, просило стягнути з останнього заборгованість станом на 17 лютого 2016 року, яка складається зі 120 315,35 доларів США - заборгованості за кредитом та 97 975,39 грн - пені та стягнути судові витрати.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2017 року позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 289/33-305 в розміра 120 315,35 доларів США, що еквівалентно 3 128 680,36 грн станом на 11.07.2017 та пеню в сумі 97 975,39 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2017 року скасувати, у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до нього відмовити. Зазначає, що суд першої інстанції задовольнив збільшені позовні вимоги позивача не прийнявши заяви про уточнення та збільшення вимог у встановленому законом порядку. Ухваливши рішення 11 липня 2017 року, суд не врахував його заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою. Крім того, рішення у справі ухвалено без врахування заяв відповідача про витребування з банку документів та розгляду клопотання про призначення судової експертизи, а наданий банком розрахунок заборгованості є неналежним. Відповідач вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.ст. 212, 214, 215 ЦПК України. Суд в порушення вимог закону зобов`язав відповідача повернути валютні цінності, якими, як стверджує ОСОБА_1 , він має право користуватися до 19 червня 2028 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . апеляційну скаргу підтримав та просив врахувати заяву про застосування строку позовної давності, представник ПАТ «Укрсоцбанк» - не визнав, посилаючись на її безпідставність.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційної суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 20 червня 2008 року укладено кредитний договір № 289/33-305, згідно з умовами якого останньому надано кредит на строк до 19 червня 2023 року в сумі 69 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних (т. 1 а.с. 4-7).

Згідно п. 3.3.14 вказаного договору протягом 30 календарних днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора, позичальник зобов`язаний повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти, комісії, а також можливі штрафні санкції (пеню, штраф) у випадках, визначених п.п. 2.7.3, 3.2.3, 5.4 цього договору.

Підпунктом 3.2.3 даного договору передбачене право вимоги кредитора дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів, сплати комісії та можливих штрафних санкцій.

08 липня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 289/33-305 від 20 червня 2008 року (т. 1 а.с. 9), згідно якої кредитний ліміт збільшено до 72 286,56 доларів США зі сплатою 14 % річних, а починаючи з 20 жовтня 2008 року - 15 % та з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 19 червня 2028 року.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що з 12 травня 2011 року до 17 лютого 2016 року у відповідача перед банком утворилася заборгованість в сумі 120 315,35 доларів США, що еквівалентно 3 128 680,36 грн та 97 975,39 грн пені.

13 вересня 2016 року відповідачем ОСОБА_1 подано до суду заяву про застосування позовної давності до вимог позивача щодо стягнення з нього заборгованості за вказаним кредитним договором (т. 1 а.с. 255).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь банку вказану суму коштів, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконав зобов`язань за кредитним договором щодо його своєчасного погашення, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора. Суд також відмовив у задоволенні заяви відповідача про застосування у даному спорі строку позовної давності, оскільки з позовом до суду позивач звернувся 21 жовтня 2014 року, а терміном погашення кредиту визначено 19 червня 2028 року, що можна вважати початком перебігу такого строку.

Проте, колегія з такими висновками не погоджується, оскільки при вирішенні спору суд не встановив всіх обставин, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

Згідно зі ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК.

Статтями 1049, 1050, 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

За нормами ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

Згідно з положеннями ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та ч. 5 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В силу ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк, а згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Таким чином, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Отже, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Зазначене правило узгоджується зі змістом частини другої статті 1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, чим і скористався позивач.

Так, із матеріалів справи вбачається, що банк згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, 26 травня 2011 року надіслав ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення заборгованості (т. 1 а.с. 16).

Надіславши таку вимогу, банк змінив строк виконання основного зобов`язання.

Матеріали справи містять поштове повідомлення про отримання останнім даної претензії (а.с. 16 зворот). Зазначена обставина сторонами не оспорюється.

За таких обставин, коли банк використав своє право достроково вимагати з позичальника повернення усієї суми заборгованості за кредитним договором у зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язання, саме з 11 травня 2013 року у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак позивач звернувся до суду із зазначеним позовом лише 21.10.2014, тобто з пропуском строку позовної давності. Заяв про поновлення вказаного строку позивач не подавав.

Згідно частини 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові

Таке клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності надане суду відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції (т. 1 а.с. 255).

Отже, пред`явивши позов 21.10.2014, Банк пропустив строк звернення до суду з вимогами до боржника.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Крім того, з практики Верховного Суду, а саме позиції, викладеної у постанові від 14.02.2018 № 564/2199/15-ц, вбачається, що згідно ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому у кредитора відсутні підстави для нарахування процентів та пені після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту.

Суд першої інстанції залишив поза увагою вищевикладене та помилково стягнув такі платежі, нараховані Банком після цієї дати.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про відмову у позові щодо стягнення тіла кредиту та платежів за договором, нарахованих Банком до 26.05.2011 - у зв`язку зі спливом позовної давності, а щодо процентів та пені, нарахованих після 26.05.2011 - за безпідставністю.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо обов`язку суду відкласти розгляд справи за наявності такої заяви та витребування додаткових документів для вирішення питання щодо призначення судової експертизи, оскільки розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, проте відповідач, зважаючи на час розгляду справи в суді (2014-2017 р.р.), мав можливість своєчасно заявити клопотання щодо призначення відповідної експертизи, натомість неодноразово в судові засідання не з`являвся і не забезпечував явку свого представника.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За таких обставин, з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені останнім судові витрати.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (ідентифікаційний код 00039019, 03150, м. Київ, вул. Ковпака, 29) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 4 019,40 грн (чотири тисячі дев`ятнадцять гривень 40 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 28 жовтня 2019 року.