ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Чернівці

Справа №727/9470/18

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретар Герман Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 травня 2019 року, (головуючий у 1-й інстанції Слободян Г.М.),

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 16 жовтня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який змінив назву на публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір відновлювальної кредитної лінії №64, згідно якого позивач надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 78000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 12 жовтня 2012 року, а в подальшому цей строк продовжено до 25 грудня 2016 року.

Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між тими ж сторонами було укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_2 надав в іпотеку нежитлове приміщення магазин продовольчих та промислових товарів, загальною площею 49,50 кв.м, розташований АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 , ринковою вартістю 924629 грн.

_____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/837/19 Категорія 27

16 січня 2013 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір №4 про зміну умов договору

невідновлювальної кредитної лінії №64 від 16 жовтня 2007 року, яким сторони змінили валюту кредиту та перевели суму кредиту в розмірі 72836,56 доларів США в гривню за курсом 8,07 грн за 1 долар США, що станом на дату укладення договору про внесення змін становить 587791,04 грн, строком до 25 грудня 2014 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 червня 2016 року визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ ідеальної частки нежитлових приміщень магазину промислових та продовольчих товарів площею 49,5 кв.м. в буд. АДРЕСА_2 .

Позичальник зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитом у розмірі 248061 грн 46 коп., за відсотками - 125926 грн 74 коп., інфляційні витрати за кредитом 23813 грн 89 коп., інфляційні витрати за відсотками 9682 грн 18 коп.

Позивач просив у рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №64 звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме магазин продовольчих та промислових товарів, загальною площею 49,50 кв.м, розташований по АДРЕСА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки у розмірі 924629 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 червня 2019 року виправлено описку в рішенні Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 травня 2019 року, зазначено про стягнення з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_2 8200 грн витрат на правничу допомогу.

На рішення суду акціонерне товариство «Укрсоцбанк» подало апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що судом необґрунтовано відмовлено в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, оскільки в матеріалах справи відсутні докази направлення на адресу позичальника вимоги про дострокове погашення кредиту. Крім того, підставою для переривання позовної давності є рішення третейського суду, Шевченківського районного суду м. Чернівці, останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором було здійснено 17.07.2015 року.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 травня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом, про застосування якої заявлено відповідачем.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом установлено, що 16 жовтня2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір відновлювальної кредитної лінії №64, згідно якого позивач надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 78000 доларів США зі сплатою 13,5% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 12 жовтня 2012 року (том 1 а.с.6-9).

Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 16 жовтня 2007 року було укладено іпотечний договір №64, відповідно до умов якого останній надав в іпотеку нежитлове приміщення магазин продовольчих та промислових товарів, загальною площею 49,50 кв.м, розташований АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 , ринковою вартістю 924629 грн, який належав йому на праві власності (том 1 а.с.12-14).

16 січня 2012 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено договір №4 про зміну умов кредитного договору, яким змінено валюту кредиту та переведено суму кредиту 72836,56 доларів США в гривню за курсом 8,07 грн за 1 долар США, що станом на дату укладення договору про внесення змін становило 587791 грн 04 коп., встановлено графік погашення кредиту (том 1 а.с.10-11, 165-166).

22 квітня 2014 року між сторонами укладено договір №5 про зміну умов кредитного договору, яким змінено графік погашення заборгованості, встановлено відсоткову ставку за користування кредитом, починаючи з 22.04.2014 року по 21.04.2015 року у розмірі 14% річних з 22.04.2014 року по 21.04.2015 року, з 22.04.2015 року, або у разі виникнення простроченої заборгованості, починаючи з наступного місяця за місяцем, в якому виникла прострочена заборгованість, процентна ставка встановлюється в розмірі 16% річних. Змінено кінцевий термін повернення кредиту до 25 грудня 2016 року (том 1 а.с.169-170).

Договором №1 від 16 січня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іпатовою М.М., реєстровий №3642, було внесено зміни до іпотечного договору (том 1 а.с.15).

Договором №2 від 22 квітня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іпатовою М.М. реєстровий №3642, було внесено зміни до іпотечного договору з договором №1 про внесення змін до іпотечного договору, яким, встановлено кінцевий термін повернення кредиту до 25 грудня 2016 року (том 1 а.с.163-164).

Відповідно до п.п. 3.3.6, 3.3.7 кредитного договору позичальник зобов`язався погашати кредит із нарахованими процентами в строк, визначений п.п. 1.1.1, 2.4, 2.5, 3.3.15 цього договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2016 року визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ ідеальної частки нежитлових приміщень магазину промислових та продовольчих товарів площею 49,5 кв.м. по АДРЕСА_2 .

Позичальник умови договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31.07.2018 року утворилась заборгованість, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 248061 грн 46 коп., за відсотками за користування кредитними коштами - 125926 грн 74 коп., інфляційні витрати за кредитом 23813 грн 89 коп., інфляційні витрати за відсотками 9682 грн 18 коп. (том 1 а.с.30-32).

У відповідності до звіту про експертну оцінку ринкової вартості нежитлової нерухомості приміщення магазину продовольчих та промислових товарів, загальною площею 49,50 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 », ринкова вартість предмету іпотеки становить 924629 грн. (том 1 а.с.40-71).

Як убачається з матеріалів справи (а.с.110), позивач 19 травня 2015 року направив на адресу позичальника ОСОБА_2 лист - вимогу №08.206-297/96-7363 про дострокове повернення кредиту в разі неповернення простроченої кредитної заборгованості у повному обсязі протягом 30 днів з моменту отримання вимоги, яка станом на 08 травня 2015 року складає 270 954 грн 05 коп.

Крім того, рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14 січня 2016 року, позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 задоволено, стягнуто заборгованість за кредитним договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 16 жовтня 2007 року №64 в сумі 270954 грн 05 коп. та третейський збір в сумі 3109 грн 54 коп. (том 1 а.с.111-112).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 липня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за процентами, пенею та інфляційні витрати в розмірі 225913 грн 59 коп. (том 1 а.с.113-117).

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 06 листопада 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 липня 2018 року в частині стягнення процентів в сумі 94738 грн 02 коп., пені в сумі 88645 грн 04 коп. скасовано. У позові в цій частині відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання щодо судових витрат (том 1 а.с.118-122).

Згідно виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 24 жовтня 2017 року задоволено вимоги стягувача, сума заборгованості становить 332 424 грн 20 коп. шляхом звернення стягнення на магазин продовольчих та промислових товарів, загальною площею 49,50 кв.м, що розташований по АДРЕСА_2 (том 1 а.с.125).

За заявою стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» від 19.04.2018 року (том 1 а.с.124) постаново державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Савки М.С. від 10.05.2018 року відкрито виконавче провадження №56289796 з примусового виконання виконавчого напису №23414.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3.2.2.2 договору відновлювальної кредитної лінії кредитор має право вимагати від позичальника дострокового виконання ним всіх своїх зобов`язань за цим договором протягом тридцяти календарних днів від дня отримання позичальником письмової вимоги про повернення кредиту, сплати процентів, комісій, а також можливої неустойки (пені, штрафу).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно пункту 3.1 іпотечного договору в разі порушення іпотекодавцем умов, визначених п.п. 2.1.1 2.1.11 цього договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 іпотечного договору в разу невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Спосіб звернення стягнення обрано позивачем з урахуванням вищеназваних положень законодавства.

При цьому наявність судового рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частку предмета іпотеки не є підставою для відмови в позові про звернення стягнення на це майно.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц зроблено правовий висновок, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 на отримання суми боргу за кредитним договором шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно, яке є предметом вказаного позову.

Разом із тим, заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції подав письмову заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача (том 1 а.с. 185-188).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як встановлено судом, у зв`язку з порушенням умов кредитного договору щодо повернення кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору та іпотечного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, надіславши позичальнику письмову вимогу №08.206-297/96-7363 від 19 травня 2015 року про дострокове погашення кредиту, відсотків за його користування, пені та інфляційних витрат у разі неповернення простроченої кредитної заборгованості у повному обсязі протягом 30 днів з моменту отримання вимоги (а.с. 110).

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі №6-990 цс15.

Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Таким чином, трирічна позовна давність за вимогою до боржників сплила у червні 2018 року.

Позов у даній справі пред`явлено у вересні 2018 року, тобто поза межами передбаченого законом загального строку позовної давності.

Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності до відповідача ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Такий висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

У пункті 139 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності».

Тобто при солідарному обов`язку будь-який із відповідачів може заявити про застосування позовної давності.

Відповідачі на момент укладення кредитного договору та по даний час перебувають у шлюбі, договір укладено одним із подружжя в інтересах сім`ї, а, отже, ОСОБА_2 стала зобов`язаною стороною (боржником) та несе солідарну відповідальність за неналежне виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин наявність заяви ОСОБА_2 про застосування позовної давності до вимог банку є підставою для відмови в позові до обох відповідачів, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчать про направлення 19.05.2015 року на адресу позичальника вимоги про дострокове погашення заборгованості, оскільки саме відповідачем ОСОБА_2 надано до суду лист-вимогу банку про дострокове повернення кредиту. Доводи про те, що судом неправильно зазначено початок перебігу строку позовної давності 20.05.2015 року, оскільки у вимозі передбачено обов`язок повернути заборгованість достроково через 30 днів з моменту отримання такої вимоги, висновки суду не спростовують.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про переривання позовної давності рішенням третейського суду, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором.

Так, згідно із частиною 2 статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Позовна заява оформлюється з додержанням вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, за її подання сплачується судовий збір.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Не перериває перебігу такого строку подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про третейські суди» третейський суд недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Згідно частини 2 статі 1 Закону «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року № 1-рп/2008 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VІІІ «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) роз`яснено, що третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (стаття 125 Конституції України). Третейські суди не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя, а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції.

Стаття 6 Закону №1701-ІV визначає підвідомчість справ третейським судам.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону №1701-ІV (доповнено Законом України від 3 лютого 2011 року №2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», який набрав чинності 11 березня 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Отже, третейські суди не входять до системи судів загальної юрисдикції та не є органом правосуддя, пред`явлення позову до якого, в розумінні ч. 2 ст. 264 ЦК України, перериває перебіг позовної давності.

Також не перериває позовної давності рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 липня 2018 року, яким позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки даний позов має інший предмет спору та інші матеріально-правові підстави.

Необґрунтованими є посилання апелянта на те, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості було здійснено 17.07.2015 року, що також є підставою для переривання позовної давності, оскільки з указаним позовом позивач звернувся до суду у вересні 2018 року.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 травня 2019

Року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: М.І. Кулянда

О.О. Одинак