П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 761/38635/16-ц

Номер провадження № 22-ц/824/554/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Якушко Т. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Рибака М. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору №800002792, укладеного 07 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», а також визнання недійсним Договору про внесення змін і доповнень №2 до кредитного договору №800002792 від 07 грудня 2007 року, укладеного 10 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 800002792, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати і повернути до 07 грудня 2007 року кредит у розмірі 108 161 доларів США.

Договором про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 2 від 10 квітня 2014 року були внесені зміни щодо дати остаточного повернення кредитних коштів, а саме 07 грудня 2019 року.

Позивач зазначає, що відповідно до умов кредитного договору фактична видача кредиту відбулась шляхом зарахування банком на поточний рахунок позивача № НОМЕР_1 грошової суми в національній валюті еквівалентній 108 161 долару США.

Позивач наручно не отримувала кредитні кошти в доларах США, це дає підстави вважати, що банк на дату видачі кредиту не мав у своєму розпорядженні необхідної кількості іноземної валюти, а тому не мав законного права на укладення оспорюваного кредитного договору.

Вищезазначене свідчить, що укладаючи кредитний договір банк застосував щодо позивача обман з приводу наявності в нього необхідної суми в доларах США, а відповідно і права на укладення кредитного договору, що є нечесною підприємницькою практикою і, в силу вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», безумовною підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, відповідачем не проведено переддоговірної роботи з позивачем та не повідомлено про наявні форми кредитування, відмінності між ними, що у свою чергу призвело до укладення кредитного договору на невідних для позивача умовах.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року (том І а.с.208-214) у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору - відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 15 лютого 2018 року подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права.

Скаржник зазначає, що відповідач під час укладення кредитного договору порушив її право як споживача фінансових послуг банку, а також вимоги діючого законодавства, яке діяло на дату укладення оспорюваного правочину.

Суд першої інстанції, під час ухвалення судового рішення, дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог та обставин, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним. Так, однією з підстав для визнання кредитного договору недійсним є та обставина, що відповідач замовчав важливу інформацію про умови кредитування - сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку по кредиту, яка не відповідає узгодженому в договорі розміру.

Крім того, відповідачем під час укладення кредитного договору не було проведено переддоговірної роботи з позивачем, що призвело до невигідного становища останньої, не повідомлено про наявні програми та форми кредитування, чим свідомо введено позивача в оману щодо істотної умови договору - його ціни; застосуванням Банком обману з приводу наявності у нього необхідної суми іноземної валюти. Тобто, наведені обставини свідчать про те, що Банк, скориставшись необізнаністю позивача, діючи недобросовісно та порушуючи вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення кредитного договору на вкрай невигідних для неї умовах, що не врахував суд першої інстанції під час ухвалення судового рішення.

Також, судом порушено засади рівності усіх учасників судового процесу, змагальності сторін та свободи у наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а саме: суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової економічної експертизи, а також частково відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, без будь-якого обґрунтування.

Крім того, судом встановлено юридичний факт, що вона, позивач, отримала кредит у національній валюті, разом з тим, суд не проаналізував підписаний сторонами зміст кредитного договору, не з`ясував його предмет, а також, чи був наданий Банком кредит позичальнику, крім того, не врахував наявність факту обману та не застосував відповідні норми матеріального права.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

24 квітня 2019 року на адресу суду надійшов відзив від ПАТ «Альфа-Банк» з відповідним підтвердженням його надсилання позивачу, з якого, зокрема, вбачається, що позивача було ознайомлено із сукупною вартістю споживчого кредиту.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 відповідно до приписів Закону України «Про захист прав споживачів» мала право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Разом з тим, остання не скористалась таким правом, а тому погодились з умовами кредитного договору про що свідчить часткове їх виконання. Так, відповідно до розрахунку заборгованості від 25 жовтня 2017 року останній платіж був внесений позичальником 31 березня 2015 року у розмірі 566,49 доларів США.

Таким чином, скаржник не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження недобросовісності дій банку при укладенні кредитного договору та невідповідність змісту правочину нормам цивільного законодавства, натомість остання звернулась до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним лише після звернення банку до Соснівського районного суду міста Черкаси з позовом про стягнення заборгованості за даним кредитним договором.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року №452/2017 постановлено ліквідувати Апеляційний суд міста Києва.

Виходячи зі змісту ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, пов`язані зі здійсненням таким судом повноважень, зокрема, архівні справи з основної діяльності, строки тимчасового зберігання яких ще не закінчилися, документи, не завершені в діловодстві, а також документи з кадрових питань в паперовому та електронному вигляді, фонди бібліотек, а судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду.

Відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів, які відбулися 02 жовтня 2018 року, днем початку роботи Київського апеляційного суду відповідно до повідомлення голови новоутвореного суду, опублікованого у газеті «Голос України», визначено 03 жовтня 2018 року.

На виконання вимог Закону, Апеляційним судом міста Києва передано дану справу до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2018 року, справу призначено судді-доповідачу Вербовій І.М. Судді, які входять до складу колегії: Вербова І.М. - головуючий суддя, судді: Саліхов В.В., Шахова О.В.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2018 року дану цивільну справу прийнято до розгляду та призначено у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представники позивача - адвокат Бурнашев П. В. та адвокат Тененіка Т. А. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник відповідача до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить розписка (т. ІІ а.с 169), у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглядати справу та завершити її розгляд без участі останнього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення представників позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи, що 07 грудня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 800002792, відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит, а позичальник приймає його на наступних умовах: сума кредиту - 108 161 доларів США, процентна ставка - 13,00 % річних, дата остаточного повернення кредиту 07 грудня 2017 року (т. І а.с. 7-9).

Пунктом 5 вищевказаного кредитного договору встановлено, що підпис позичальника на цьому договорі є письмовим підтвердженням про його ознайомлення в письмовій формі до підписання цього договору та повне розуміння інформації про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а акож іншої інфориації надання якої передбачене чинним законодавством України.

Договором про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору № 800002792 від 07 грудня 2017 року строк виконання зобов`язань за кредитним договором було продовжено до 07 грудня 2019 року (т. І а.с. 10 - 11).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що послання позивача на неотримання кредитних коштів в доларах США на руки, що дає підстави вважати, що банк на дату видачі кредиту не мав в своєму розпорядженні необхідної кількості іноземної валюти, а тому не мав законного права на укладення кредитного договору, не підтверджується матеріалами справи, а також жодним чином не може слугувати підставою для визнання договору недійсним.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Зі змісту ст. ст. 1048-1052 ЦК України вбачається, що істотними умовами кредитного договору є: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України як підставою недійсності правочину визначено недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, за ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Пунктом 2.7 оспорюваного кредитного договору визначено, що не пізніше 1 дня після виконання позичальником умов, зазначених у розділі № 2 і сплати ним першочергового внеску (у разі

необхідності) позичальнику надається кредит через касу кредитора з подальшою конвертацією валюти кредиту у національну валюту та перерахуванням на цілі, визначені п. 2.4 цього договору.

Пунктом 2.4 кредитного договору цільове використання кредиту встановлено як часткова оплата вартості двокімнатної квартири за АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 66,44 кв. м., житлова площа 35,92 кв. м., що знаходиться на 4 поверсі житлового будинку на ділянці АДРЕСА_1 , та стане власністю позичальника в майбутньому відповідно до умова договору № 16-4/ФБ4 про участь у фонді фінансування будівництва від 22 травня 2007 року, укладеному між позичальником та ТОВ «ФК «Конгрес Ріал Істейт Фінанс».

Як зазначає у своїх рішеннях Верховний Суд, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору.

Таким чином, висновки суду першої інстанції стосовно того, що кредитний договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі істотні умови договору, з якими позивач ознайомлена в повному обсязі, відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, п. 5 оспорюваного кредитного договору підтверджує, що підпис позичальника на кредитному договорі є підтвердженням її ознайомлення у письмовій формі до підписання договору, а також повне розуміння інформації про сукупну вартість кредиту, з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, тобто ознайомлення і усвідомлення всіх істотних умов кредитного договору.

Разом з тим, позивачем не доведено, що оспорюваний кредитний договір є нечесною підприємницькою діяльністю та був укладений з метою введення останньої в оману.

Колегія суддів приходить до висновку, що ознайомлення позивача з усіма істотними умовами кредитного договору унеможливлює навмисне введення останньої в оману стосовно істотних умов.

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги щодо не проведення переддоговірної роботи з позивачем перед укладанням оспорюваного кредитного договору.

Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості від 25 жовтня 2017 року, до 31 березня 2015 року позивач виконувала умови кредитного договору шляхом внесення чергових платежів, а. отже, визнавала його умови.

Суд першої інстанцій прийшов до обґрунтованого висновку, що порядок надання кредиту повністю відповідає вимогам п. 2.7 кредитного договору, а саме сума кредитних коштів, визначена в доларах США, була конвертована та перерахована на цілі, визначені в кредитному договорі, а саме часткову оплату вартості двокімнатної квартири в місті Києві.

Під час апеляційного перегляду, представником позивача підтверджено, що мету, з якою ОСОБА_1 отримувала кредит було досягнуто, а саме остання придбала двокімнатну квартиру в місті Києві.

Враховуючи вищенаведене доводи апеляційної скарги щодо відсутності у банку на день підписання оспорюваного кредитного договору необхідної суми в доларах США, а відповідно і права на укладення даного договору не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки банком не орушено порядку надання кредиту, що визначений договором.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 24 червня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О.В. Шахова