Справа № 342/372/19
Провадження № 2/342/429/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Ничик Г.І.,

з участю: секретаря судового засідання Петруняк Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Городенка справу за позовом ОСОБА_1 до Серафинецької сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області про визнання права на земельний пай за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася в суд з позовом до Серафинецької сільської ради, в якому просить визнати за нею за набувальною давністю право на земельну частку (пай) розміром 111,21 умовних кадастрових гектари, у землі, яка перебуває у колективній власності агрофірми "Золотий колос" в с. Серафинці Городенківського району Івано-Франківської області, право на яку підтверджується сертифікатом серії НОМЕР_1 , зареєстрованим 10.11.1995 року на ім`я ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що дядькові позивачки ОСОБА_2 відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 , зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів 10.11.1995 під № 574, був виділений земельний пай розміром 111,21 умовних кадастрових гектарів на підставі рішення Городенківської РДА від 28.08.1995 № 16-р.

ОСОБА_2 був рідним братом мами позивачки ОСОБА_3 . З архівних довідок Державного архіву Івано-Франківської області вбачається, що вони обоє є дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Після одруження ОСОБА_3 взяла прізвище чоловіка « ОСОБА_6 ». В шлюбі народилась дочка - позивачка ОСОБА_7 ; згідно свідоцтва про народження її батьками є: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . При одруженні позивачці присвоєно прізвище її чоловіка « ОСОБА_10 », що стверджується свідоцтвом про одруження.

ОСОБА_2 був самотньою людиною, а тому проживав разом з сім`єю позивачки, що стверджується довідкою Серафинецької сільської ради № 323 від 18.12.2017. Помер ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачка проводила поховання дядька. Після смерті ОСОБА_2 залишився земельний пай розміром 111,21 умовних кадастрових гектари, який позивачка передала в користування філії ПрАТ «Перспектив».

З метою одержання правовстановлюючого документу на земельний пай дядька ОСОБА_2 позивачка звернулася до Городенківської державної нотаріальної контори з приводу його успадкування. Постановою в.о. державного нотаріуса Городенківської районної державної нотаріальної контори № 39/02-31 від 12.01.2018 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті дядька з посиланням на те, що спадкодавець помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому при оформленні спадщини застосовуються положення Цивільного кодексу України (в редакції 1963р.), племінниця спадкодавця не входить до кола спадкоємців за законом.

Позивачка зазначає, що відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Рішення суду про визнання права на земельний пай теж є документом, що посвідчує право на нього. Згідно п.17 Перехідних положень ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки в натурі (на місцевості).

Також позивачка в позові вказує, що вона самостійно відкрито та безперервно володіє цим земельним паєм 21 рік - з часу смерті ОСОБА_2 , що мала місце 13.04.1998. Вона передала цей земельний пай в користування філії ПрАТ «Зернопродукт МХП Перспектив», на ствердження чого подала довідку Серафинецької сільської ради № 29 від 06.02.2019. Володіння земельним паєм вважає безтитульним, оскільки не має правовстановлюючих документів на нього. Проживаючи постійно з дядьком по день його смерті, позивачка вважала себе його спадкоємицею, була впевнена, що на спадкове майно ніхто не претендує, так як дядько був одиноким. Не знала та не могла знати про відсутність у неї прав на це майно, про що дізналася лише з постанови нотаріуса.

Позивачка покликається на ст. 344 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що особа, яка добровільно заволоділа чужим майном і продовжувала відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Безтитульне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на які-небудь правові підстави набувальної давності і розповсюджується на випадки фактичного, безтитульного володіння чужим майном. При цьому, наявність у володільця певного юридичного титулу, виключає застосування набувальної давності. Зміст статті 344 Цивільного кодексу України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме: володіння має бути добросовісним, тобто таким, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння мусить бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, при цьому особа не приховує факт знаходження майна в її володінні; володіння повинно бути безперервним протягом визначених строків. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 01.01.2004, а пунктом 8 цих положень встановлено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюється на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, граничний час, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно, починається 01 січня 2001 року. При цьому слід визнати, що якщо строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 1 січня 2001 року. Для набуття права власності на земельну ділянку за давністю користування ст.119 Земельного кодексу України визначено спеціальний строк - 15 років безперервного, відкритого, добросовісного користування. У відповідності до ч. 1 ст.190 ЦК України майном, як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

В судове засідання сторони, їх представники, - не з`явились. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначила в заяві, що позов підтримує в повному обсязі, просить задоволити. Серафинецька сільська рада подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, позовні вимоги визнає.

Суд, дослідивши письмові докази, заслухавши свідка ОСОБА_11 , дійшов наступного.

Ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2003 р.) визначено: якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цього кодексу - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Із копії дубліката Сертифіката на право приватної власності на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 слідує, що ОСОБА_2 , який проживає в с. Серафинці Городенківського району Івано-Франківської області, на підставі рішення Городенківської РДА від 28.08.1995 р. № 16-р належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності АФ "Золотий колос" розміром 111,21 умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості); сертифікат зареєстрований у книзі реєстрації Сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 574.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 90 років в с. Серафинці, актовий запис № 17 від 14.04.1998, що доводиться копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 14.04.1998 Серафинецькою сільською радою. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 18.06.1954 РайЗАГС м. Городенка, батьками ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Копія свідоцтва про одруження серії НОМЕР_5 , виданого 21.06.1956 Серафинецьким с/ЗАГС свідчить, що при одруженні ОСОБА_12 присвоєне прізвище ОСОБА_10 .

Копія витягу № 0 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, сформованого 22.11.2017 свідчить, що 23 червня 1932 р. був складений актовий запис № 21 по селу Серафинці, який свідчить про реєстрацію шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_13 , після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_9 .

Копія архівної довідки Державного архіву Івано-Франківської області № К-144 (Ц)/04-12 від 04.12.2017 підтверджує, що ОСОБА_15 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Серафинці; батьки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Із Копії архівної довідки Державного архіву Івано-Франківської області № К-144 (Ц)/04-12 від 04.12.2017 вбачається, що ОСОБА_18 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Серафинці; батьки ОСОБА_16 , син ОСОБА_19 , та ОСОБА_17 , донька ОСОБА_20 і ОСОБА_21 . Наведене стверджує, що мати позивачки ОСОБА_22 та ОСОБА_2 є рідними братом і сестрою. Отже, позивачка є племінницею ОСОБА_2 .

Про те, що станом на 01.01.1991 та на момент смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ОСОБА_2 проживав разом із позивачкою ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , свідчать довідки № 323 та № 324, видані 18.12.2017 Серафинецькою сільською радою.

В ст. 5 Земельного кодексу України (1990 року), чинного на час видачі ОСОБА_2 Сертифіката на право приватної власності на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 , була законодавчо закріплена колективна власність на землю. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. За відсутності спадкоємців переважне право на земельну частку мають члени цих підприємств, кооперативів і товариств.

Відповідно до Указів Президента України: від 10 листопада 1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» та від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» - земельний пай це умовна частка землі, визначена у результаті поділу земель, переданих державою у колективну власність, серед членів сільськогосподарського підприємства. Згідно п.3 Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави.

П.16-17 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (2001року) визначають, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно роз`яснень, що містяться в п. 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного кодексу України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Оскільки ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до 01.01.2004, то згідно роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно з ст. 524 ЦК УРСР 1963 р. спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Ст. 548 ЦК України (1963 р.) встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 цього кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Коло спадкоємців визначають ст.ст. 529,530 ЦК УРСР 1963 р. За змістом розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР в ред.1963 року позивачка, як племінниця померлого ОСОБА_2 не входить до кола спадкоємців за законом.

Постановою в.о. державного нотаріуса Городенківської РДНК № 39/02-31 від 12.01.2018 р. ОСОБА_1 відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її дядька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 на спадкове майно, що знаходиться в с. Серафинці Городенківського району Івано-Франківської області у зв`язку з тим, що відповідно до Цивільного кодексу України (1963 р.) племінниця не є спадкоємцем за законом, а заповіт від імені померлого не посвідчувався.

Як роз`яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» - у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Повідомленням державного нотаріуса Городенківської ДНК № 438/01-16 від 05.04.2019 та інформаційною довідкою № 55752159 зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 05.04.2019 стверджено, що після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 спадкова справа не заводилася.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності визначає закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Згідно ст. 3 згаданого закону - особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Повноваження сільських, селищних, міських рад щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) визначає ст. 5 цього Закону.

Складений комісією Серафинецької сільської ради акт обстеження земельної ділянки (частки паю), який належав ОСОБА_2 згідно Сертифіката на право приватної власності на земельну частку (пай) серії НОМЕР_6 в урочищі «Під посадкою» в с. Серафинці і знаходиться в обробітку філії ПрАТ «Зернопродукт» МХП «Зернопродукт».

Із довідки № 142, виданої 28.05.2019 Серафинецькою сільською радою слідує, що земельна частка (пай) в урочищі «Під посадкою» в с. Серафинці, яка належала ОСОБА_2 , з 2011 р. знаходиться в обробітку філії ПрАТ «Зернопродукт» МХП «Зернопродукт», до зазначеного часу ділянка була в оренді «Оберіг-С», директором якого був ОСОБА_23

07.05.2019 Колективним підприємством «Меридіан» ОСОБА_1 видана довідка № 3 про те, що під час розробки проекту організації території земельних часток (паїв) і виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки власникам земельних сертифікатів СВК «Золотий колос» на території Серафинецької сільської ради, передбачено виділення земельних ділянок ОСОБА_2 площею 1,8266 га ріллі та площею 0,1877 га пасовищ в урочищі «Під посадкою», згідно Сертифіката серії НОМЕР_1 від 10.11.1995.

Довідка № 29, видана 06.02.2019 Серафинецькою сільською радою, на яку в позовній заяві покликається позивачка, як на таку, що підтверджує передачу позивачкою земельного паю в користування філії ПрАТ «Зернопродукт МХП Перспектив», фактично стверджує тільки користування останнім земельною ділянкою розміром 111,21 умовних кадастрових гектари, що згідно Сертифіката серії НОМЕР_1 від 10.11.1995 належав ОСОБА_2 , але не стверджує факт передачі позивачкою в користування земельної ділянки.

Посилання позивачки на те, що вона на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України набула права власності на майно (яким відповідності до ч. 1 ст.190 ЦК України є також майнові права та обов`язки), тобто на право приватної власності на земельну частку (пай) згідно Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_2 , який проживає в с. Серафинці, як члену колективного сільськогосподарського акціонерного товариства, на підставі рішення Городенківської РДА від 28.08.1995 р. № 16-р, оскільки добровільно заволоділа чужим майном і продовжувала відкрито, безперервно володіти нерухомим ним 21 рік, тобто з часу смерті ОСОБА_2 , не знайшло підтвердження під час судового розгляду.

Свідок ОСОБА_11 , допитаний судом за клопотанням позивачки, інформував суд про те, що Серафинецькою сільською радою було передбачено виділення померлому ОСОБА_2 земельного паю у власність двома частинами: площею 1,8266 га та площею 0,1877 га згідно Сертифіката серії НОМЕР_1 від 10.11.1995. Така інформація йому стала відома, коли він був присутній на зібранні жителів с. Серафинці з приводу виділення їм земельних часток (паю) в натурі (на місцевості). Також йому відомо, що земельна ділянка, яка в результаті розпаювання мала би бути виділена ОСОБА_2 , спочатку перебувала в обробітку «Оберіг-С» під керуванням ОСОБА_23 , а з 2011 р. знаходиться в обробітку філії ПрАТ «Зернопродукт» МХП «Зернопродукт».

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Така позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14.05.2019 року за результатами розгляду справи № 910/17274/17. Відповідно до норм процесуального законодавства висновки Великої Палати Верховного Суду України повинні враховуватися іншими судами при розгляд подібних справ та застосуванні норм права.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місце¬вості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 р. № 899-ГУ, право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отри¬мали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому зако¬нодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради, визначає стаття 3 Закону. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

П. 21 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (2001року) визначає, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Зазначеній нормі відповідає ст. 14-11 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», яка визначає, що у разі якщо власники земельних часток (паїв) після розподілу земельних ділянок, що підлягали паюванню, до 1 січня 2019 року не прийняли рішення про розподіл інших земель, що залишилися у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, що не було припинено як юридична особа, та якщо такі землі не передані у власність у порядку, визначеному законом, розподіл таких земель проводиться згідно з вимогами цієї статті за згодою більшості осіб, визначених абзацами другим - четвертим частини першої статті 1 цього Закону, яким були виділені земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю). Організація розподілу земель, що залишилися у колективній власності, здійснюється сільською, селищною, міською радою, на території якої такі землі розташовані.

Доказів набуття позивачкою права на земельну частку (пай) за набувальною давністю судом не здобуто. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що відсутні підстави для задоволення позову.

На підставі ст.ст. 524, 529, 530, 548, 549 ЦК УРСР (1963 р.), ст. 5, 328, 344, п.п. 16,17, 21 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, керуючись ст. ст. 75-81, 223, 258, 259, 264-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання за набувальною давністю права на земельний пай розміром 111,21 умовних кадастрових гектари, у землі, яка перебуває у колективній власності агрофірми "Золотий колос" в с. Серафинці Городенківського району Івано-Франківської області, право на яку підтверджується сертифікатом серії НОМЕР_1 , зареєстрованим 10.11.1995 року на ім`я ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду або через Городенківський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Місце проживання позивачки ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 .

Місце знаходження відповідача Серафинецької сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області - вул. Свободи, 1, с. Серафинці, Городенківський район, Івано-Франківська область.

Повне судове рішення складене 05.07.2019.

Суддя: Ничик Г. І.