Номер провадження: 22-ц/813/4774/19
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І., Черевка П.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

14 вересня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2016 року з ОСОБА_1 стягнено на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1 531 гривень щомісячно, починаючи з 14 червня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, в саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач ОСОБА_1 в добровільному порядку рішення суду не виконує, станом на 01 серпня 2018 року утворилась заборгованість по сплаті аліментів в сумі 39 091,53 гривень, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутись з позовом про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів за період з 14 червня 2016 року по 01 серпня 2018 року в розмірі 39 091, 53 гривень. Стягнено з ОСОБА_1 до спеціального фонду державного бюджету судовий збір в розмірі 704,80 гривень.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 08 липня 2019 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву до апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Частиною 1 статті 196 СК України передбачено, що, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 20 серпня 2006 року, мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6).

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2016 року по справі №521/10772/16, що набрало законної сили 20 грудня 2016 року, шлюб між сторонами у справі розірвано та з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1 531,00 гривня щомісячно, починаючи з 14 червня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 6).

Після припинення шлюбних відносин неповнолітня дитина проживає з матір`ю, відповідач ОСОБА_1 у добровільному порядку аліменти не сплачує, тому 07 серпня 2018 року позивачка отримала виконавчий лист №521/10772/16, виданий Малиновським районним судом м. Одеси, на виконання судового рішення про стягнення аліментів та звернулась до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області з заявою про відкриття виконавчого провадження (а. с. 7).

Постановою державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 15 серпня 2018 року відкрито виконавче провадження (а. с. 8).

Постанова про відкриття виконавчого провадження відправлена відповідачу у встановленому законом порядку, що підтверджується фіскальним чеком 309 від 17 серпня 2018 року про відправлення рекомендованим листом на його адресу вказаної постанови державного виконавця (а. с. 9) та роздруківкою з офіціального сайту УДППЗ «Укрпошта», згідно якого рекомендованого листа з постановою про відкриття виконавчого провадження спрямованого на адресу відповідача отримано ним 21 серпня 2018 року (а. с. 10).

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах, проведеного Першим Малиновським відділом ДВС, станом на 01.08.2018р. заборгованість по сплаті аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14 червня 2016 року по липень 2018 року складає 39 091,53 гривень (а. с. 11).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, оскільки, сума неустойки (пені) за перших п`ять неповних місяців заборгованості складає 48 101,95 гривень, а сума пені не може бути більшою ніж 100 відсотків заборгованості по аліментах, тобто 39 091,53 гривень, сума неустойки (пені) за період з 14.06.2016р. по 01.08.2018р. становить 39 091 гривень 53 копійки.

Посилання адвоката Козака М.О. в інтересах відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, те, що відповідач не був обізнаний про відкриття виконавчого провадження та наявність у нього заборгованості зі сплати аліментів, так як йому не було відомо про стягнення аліментів та син знаходиться на його повному утриманні, не приймаються до уваги за таких підстав.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобов`язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме, що він не був обізнаний про відкриття виконавчого провадження та наявність у нього заборгованості зі сплати аліментів, оскільки йому не було відомо про стягнення аліментів та син знаходиться на його повному утриманні.

Однак, в судовому засіданні ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, відповідачем не було спростовано надані позивачкою письмові докази на підтвердження підстав позову, та не надано суду жодних доказів на підтвердження заперечень проти позову, а саме те, що син знаходився на його повному утриманні.

Навпаки, судом першої інстанції з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що відповідач ухилявся від виконання зобов`язання про утримання сина, а з 21 серпня 2018 року йому було з достовірністю відомо про відкриття виконавчого провадження про стягнення аліментів, що підтверджується вище приведеними письмовими доказами (а. с. 9, 10), але відповідач не прийняв ніяких мір по сплаті аліментів або врегулювання цього питання позасудовим шляхом.

Посилання на дублікати чеків ПАТ «КБ «Приватбанк» від 12 березня 2019 року про перерахування відповідачем позивачці грошових коштів в загальному розмірі 10 998 гривень (а. с. 90), які додані до апеляційної скарги, не доводять те, що відповідач виконував зобов`язання по сплаті аліментів на утримання сина.

Наявність у справі копії нотаріально посвідченої заяви позивачки від 23 травня 2018 року про згоду на реєстрацію сина за місцем проживання відповідача (а. с. 87) та нотаріально посвідчених пояснень сестри відповідача - ОСОБА_5 , про те, що їй відомо, що з моменту припинення шлюбних відносин у листопаді-грудні 2016 року відповідач приймав участь у вихованні та утриманні сина, а з квітня 2018 року дитина проживає з батьком, не можуть вважатися достатніми для підтвердження того, що син сторін у справі знаходиться на повному утриманні батька.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Дійсно, у пункті 22 постанови Пленуму «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз`яснив, що, передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Аналізуючи наведені правові норми, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, наведені вище обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем не доведено належним чином відсутність своєї вини у порушенні зобов`язань з утримання сина.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави задоволення позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про залишення позовних вимог без задоволення немає.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 08 липня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко