ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року

м. Харків

справа № 2033/5916/12

провадження № 22-ц/818/2784/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

представник відповідача: ОСОБА_4 ,

відповідач: ОСОБА_5 ,

відповідач: ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення відсотків за користування коштами і стягнення неустойки за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , в особі їх представника ОСОБА_4 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 березня 2013 року в складі судді Іващенко С.О.,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення відсотків за користування коштами і стягнення неустойки.

У березні 2013 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 надав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходів для забезпечення позову - заборонити ОСОБА_3 відчужувати належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , наклавши арешт на зазначену квартиру, заборонити ОСОБА_5 відчужувати належну йому на праві власності частину квартири АДРЕСА_2 , наклавши арешт на дану квартиру, а також накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за виключенням виплат, визначених частиною 5 статті 152 ЦПК України.

В обґрунтування заяви зазначив, що предметом позову є стягнення відсотків за користування коштами у сумі 5436 гривень 00 копійок і стягнення неустойки у розмірі 36500 гривень.

Особи, які беруть участь у справі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь і належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 березня 2013 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення відсотків за користування коштами і стягнення неустойки - задоволено частково.

Забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , заборонивши останній її відчуження.

Забезпечено позов шляхом накладення арешту на частину квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 , заборонивши останньому її відчуження.

В іншій частині у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись із зазначеною ухвалою ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в особі свого представника ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять про скасування ухвали та постановлення нової, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних скарг, посилаються на те, що позивачем не були чітко зазначені причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, а також не було належним чином наведене обґрунтування необхідності застосування вказаних ним видів забезпечення позову, а суд першої інстанції проігнорував це і вважав заяву обґрунтованою.

Крім того, вказує, що позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчужувати об`єкти нерухомого майна, які фактично не належали на праві власності відповідачам. Суд першої інстанції, в свою чергу, не перевірив належним чином приналежність зазначених позивачем об`єктів нерухомості на праві власності відповідачам, не витребував від позивача відповідних доказів цьому, чим саме порушив вимоги процесуального права, і як наслідок, права відповідачів.

Так, квартира АДРЕСА_1 не перебувала у власності ОСОБА_3 станом на день подання заяви про забезпечення позову та на день постановлення відповідної ухвали за результатами розгляду заяви.

Вказує також на те, що позивачем не була надана оцінка вартості об`єктів нерухомого майна, на які він безпосередньо просив накласти арешт, для того, щоб суд міг належним чином оцінити необхідність застосування такого виду забезпечення позову, його співмірність позовним вимогам.

У зв`язку з чим, вважає обраний судом першої інстанції вид забезпечення позову неспівмірним із заявленими позивачем вимогами, що є порушенням частини 3 статті 152 ЦПК України.

Накладення арешт на частину квартири АДРЕСА_2 було також здійснено незаконно, оскільки вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , частки яких визначені не були, а отже це свідчить про неможливість накладення арешту на об`єкт, який фактично не визначений, відсутній.

Крім того, суд першої інстанції під час постановлення ухвали взагалі проігнорував той факт, що позивач додав до позовної заяви не оригінал договору позики, за яким він вимагав стягнути заборгованості, а дублікат такого договору.

У позивача був відсутній оригінал договору позики, укладений 13.08.2003 року між ним та ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , що позбавляє позивача взагалі можливості стверджувати, що у відповідача наявна заборгованість перед ним.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це вжиття комплексу заходів цивільного процесуального характеру, направлених на припинення дій, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду. Вжиття цих заходів має гарантувати реалізацію позовних вимог у разі задоволення позову і застосовуються лише до позовів про визнання та про присудження.

Відповідно до п. 2 ч.1, ч. 3 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Тобто, забезпечення позову повинно гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову.

У заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 зазначає, що вжиття заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту та заборони відчуження квартири є необхідним і обгрунтованим, оскільки відповідачі намагатимуться відчужити все належне їм майно за фіктивними правочинами та вчинять всі інші можливі дії, аби унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення його позовних вимог.

Невжиття заходів забезпечення позову з невідворотністю призведе до матеріальної шкоди, оскілки реально виконати рішення суду в разі задоволення його позовних вимог буде неможливим.

Матеріали справи свідчать, що предметом розгляду у справі є спір з приводу стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача відсотків за користування коштами та неустойки за невиконання умов договору позики.

Отже, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

З урахуванням встановлених судом обстави колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Посилання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 стосовно того, що судом було накладено арешт на вказані квартири безпідставні, оскільки, як вбачається із її змісту, судом було вжити заходи забезпечення позову саме шляхом забороненою їх відчуження; при цьому суд посилається саме на вимоги п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи квартира АДРЕСА_1 не перебуває у власності ОСОБА_3 станом на день подання заяви про забезпечення позову та на день постановлення оскаржуваної ухвали.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом від 09 квітня 2019 року, власником вказаної квартири є ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 24 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Хаславською К.В., за реєстровим №953.

За таких обставин, підстав для вжиття заходів забезпечення позову відносно квартири АДРЕСА_1 шляхом заборони її відчуження у суду першої інстанції не було, оскільки її власником є ОСОБА_9 , яка не є учасником справи.

Що стосується квартири АДРЕСА_2 , то як свідчать матеріали справи, вона з 21 січня 2005 року на праві спільної сумісної власності належить відповідачам.

Судом було вжито заходи забезпечення позову саме відносно частки цієї квартири, яка належить ОСОБА_5 , що на думку колегії суддів є співмірним заходом із заявленими позовними вимогами.

Щодо заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на грошові кошти відповідачів, то в цій частині ухвала суду фактично не оскаржується, а тому колегією в цій частинні не переглядається. Доводи апеляційних скарг стосуються лише незаконності та безпідставності вжиття заходів забезпечення позову саме відносно квартир.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин ухвала суду в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 , шляхом заборони її відчуження підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині. В іншій частині ухвалу підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в особі їх представника ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 березня 2013 рокув частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 , шляхом заборони її відчуження - скасувати.

В задоволенні заяви в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 , шляхом заборони її відчуження - відмовити.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 24 червня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І. С. Сащенко