ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5366/19 Справа № 215/749/19 Суддя у 1-й інстанції - Камбул М. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року, ухваленого суддею Камбул М.О. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 20 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ПівнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що тривалий час більше 27 років працював у ПрАТ «ПівнГЗК», де внаслідок недосконалості технології, механізмів робочого процесу та тяжкості праці отримав професійні захворювання. В результаті чого, втратив професійну працездатність у розмірі 45%. Змушений тривалий час проходити медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування, переносить фізичні страждання. Тому, просить суд стягнути з ПрАТ «ПівнГЗК» на свою користь моральну шкоду, завдану внаслідок ушкодження здоров`я у розмірі 150228 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року, позов задоволено частково. Стягнуто ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 90000грн., а також на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідач ПрАТ «ПівнГЗК» посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповно досліджених доказах, на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про зміну рішення суду та зменшення розміру стягнутої на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем не надано доказів заподіяння їй моральної шкоди та вину підприємства в її заподіянні. Лише тривала робота позивача за його бажанням у шкідливих умовах стала причиною отримання професійного захворювання, тому вважають, що лише позивач несе відповідальність за ушкодження здоров`я. Визначений судом розмір моральної шкоди, вважають значно завищеним, таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, просить його зменшити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці позивача, він з 15.10.1986 по 07.04.2003 працював за різними спеціальностями у кар`єрі на ПрАТ «ПівнГЗК», загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача складає понад 32 років та 27 років в умовах впливу шкідливих факторів (а.с. 33-38).

Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини 02.11.2017 встановлено наявність у позивача професійних захворювань: радикулопітія попереково-крижова (L5, S1), переважно справа та шийна (С5, С6, С7, С8) з помірними статико-динамічними порушеннями, больовим і м`язові-тонічними синдромами, остеоартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого ступеня). Хронічний пиловий бронхіт. ЛН першого ст., 27.12.2018 було уточнено діагноз : радикулопатія попереково-крижова (L5, S1) та шийна (С5, С6, С7, С8) білатеральна з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофія у вигляді двобічного плечолопаткового періатрозу (ПФ другого ступеня), деформуючого остероатрозу у поєднанні з періатрозом ліктьових суглобів (ПФ першого - другого ступеня) та колінних суглобів (ПФ другого ступеня). Хронічний (пиловий) бронхіт., що підтверджується п. 14 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 29.01.2018, виписками із медичної карти та епікризів (а.с. 12-15, 24-27).

Відповідно до п. п. 16, 17, 19 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 29 січня 2018 року, причиною професійного захворювання позивача є робота протягом 27 років на підприємстві відповідача в умовах впливу на організм шкідливого фактору, показники якого перевищували гранично допустимий рівень, а саме: пил з вмістом кремнію діоксину від 10 до 70 % в повітрі робочої зони в 2,8 рази перевищує ГДК ( 5,6 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3); маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну складає 37 кг. При нормі 30 кг. Згідно галузевої норми; величина статистичного навантаження на зміну при триманні вантажу складає 141000 кг/с при нормі до 70000 кг/с згідно галузевої норми; знаходження у незручній робочій позі у нахиленому положенні до 30? становить 66% часу зміни при нормі до 25 % згідно галузевої норми, які виникли в результаті порушення керівництвом ПрАТ «ПівнГЗК» приписів ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» (а.с. 4-7).

Висновком МСЕК від 27.03.2018 позивачу первинно встановлено третю групу інвалідності та 45% втрати професійної працездатності. При повторному огляді 27.01.2019 встановлено третю групу інвалідності, 65 % втрати професійної працездатності безстроково з них 55 % радик., 10% хр.брон., за висновком якого він потребує санаторного лікування, поперекового корсету, забезпечення лікарськими засобами, (а.с. 28, 29).

Відповідно до наданих позивачем виписних епікризів та довідок медичних закладів, у зв`язку з професійним захворюванням, позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується виписками-епікризами та виписками із медичної карти стаціонарного хворого.

На підставі встановлених обставин та наданих в їх підтвердження доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведені заявлені позовні вимоги та наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди відповідачем, через отримане професійне захворювання та втрату працездатності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, щодо обов`язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду спричинену втратою здоров`я на виробництві, вважає його законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 2ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першою ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»№ 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як видно з акту розслідування причин виникнення у позивача хронічного професійного захворювання від 29 січня 2018 року причиною професійного захворювання ОСОБА_1 є робота позивача на підприємстві відповідача впродовж 27 років в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, підпадав під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, які перевищували нормативні показники.

Отже, роботодавець ПрАТ «ПівнГЗК», під час роботи позивача допустив перевищення гранично допустимого рівня шкідливих факторів виробничого середовища як важкої праці, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на допустимість наявності негативних факторів на виробничого середовища, укладання трудового договору та попередження позивача про наявність шкідливих факторів виробничого процесу не знімають з відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» обов`язку відшкодувати наслідки негативного впливу на здоров`я працівника.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ПівнГЗК», про те, що в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, оскільки актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача встановлено порушення відповідачем законодавства про охорону праці та перевищення нормативів ступеню важкості роботи на робочому місці позивача.

Стаття 4 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що державна політика в галузі охорони праці базується , зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо не доведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з отриманими нею професійними захворюваннями встановлений та доведений матеріалами справи. Так, згідно виписних епікризів, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль, моральні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що професійне захворювання обмежує його життєву активність стійкий больовий синдром у суглобах, що обмежує її рух і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом першої інстанції враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, роботу позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, продовж 27 років, відсоток втрати ним професійної працездатності в розмірі вперше 45%, стан здоров`я потерпілого, який згодом погіршився та встановлено 65% втрати працездатності, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення.

Колегія суддів вважає визначений судом розмір компенсації моральної шкоди 90000 грн. відповідає засадам справедливості, законності та співмірності.

Відповідач має законодавчо закріплений обов`язок, як роботодавець забезпечити позивачці належні умови праці, тому наявність шкідливих умов виробничого середовища, що стали причиною виникнення професійного захворювання та втрати професійної працездатності, перебувають у причинно - наслідковому зв`язку із перенесеними позивачем стражданнями через втрату її здоров`я під час виконання посадових обов`язків.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що при вирішенні спірного питання, судом першої інстанції невірно визначений розмір компенсації судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Згідно п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Положеннями ч.13 ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, непередаючі справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює судовий збір.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Отже, з урахуванням положення, п.п.1 п.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1,0 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої законом на 1 січня календарного року.

З огляду, на суму стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 900 грн., що становить один відсоток ціни позову стягнутих судом першої інстанції. Тому, рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру судового збору підлягає зміні, відповідно положення п.1,3, ч.1 ст.376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року змінити в частині стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору збільшивши його з 704,80 грн. до 900 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття,оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 02 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: