ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» липня 2019 року

м. Харків

справа № 635/4851/18-ц

провадження № 22ц/818/3172/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 .

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 квітня 2019 року в складі судді Шинкарчука Я.А.

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майном (житловим будинком), який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 1996 року придбали у спільну власність будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно вказаного договору 1/3 частина будинку належить ОСОБА_1 , та 2/3 - ОСОБА_2 .

Зазначив, що правовстановлюючі документи на будинок знаходяться у ОСОБА_2

23 квітня 2018 року він направив їй листа з метою врегулювання питання щодо надання йому документів для реєстрації прав в органах реєстрації та комунальних службах, але ОСОБА_2 йому відмовила.

Вказав, що 01 травня 2018 року звернувся до Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області з проханням зобов`язати ОСОБА_2 надати йому документи для реєстрації права власності, проте 30 червня 2018 року отримав відповідь, у якій зазначено, що ведуться пошукові заходи, спрямовані на встановлення місцезнаходження його колишньої цивільної дружини, хоча він зазначав, що мешкає разом з ОСОБА_2 за однією адресою.

Зазначив, що ОСОБА_2 не надає йому документи, що підтверджують право власності на житловий будинок, а також протягом двадцяти років спільного проживання в одному будинку чинить йому перешкоди та обмежує його вільне пересування будинком, перешкоджає оформити проживання належним чином; самостійно відключила його від лічильника електропостачання, тому він змушений звертатися до сусідів за допомогою.

Вказав, що внаслідок дій відповідача він позбавлений можливості звернутися до органу державної реєстрації із заявою про реєстрації права власності на свою 1/3 частину будинку.

Зазначив, що він є інвалідом першої групи та практично не пересувається без допомоги сина, а відповідач своїми діями суттєво обмежує та створює перешкоди у здійсненні ним свого права власності, зокрема, права на реєстрацію його місця проживання та місця проживання його сина ОСОБА_3 .

Просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у здійсненні реєстрації ним права володіння та користування 1/3 частиною житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , набутого на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 1996 року №2-970, посвідченого Першою нотаріальною конторою Харківського району, та зобов`язати ОСОБА_2 здійснити всі дії та надати йому всі документи для реєстрації сина ОСОБА_3 за вказаною адресою.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким зобов`язати відповідача не вчиняти перешкод у здійсненні реєстрації ним 1/3 частини житлового будинку та здійснити всі дії і надати йому оригінали документів для реєстрації в усіх комунальних службах.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, та як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги. При цьому вказав, що відповідач не надала відзив на позовну заяву; що внаслідок дій відповідача, яка не надає йому правовстановлюючі документи на будинок, він не може звернутися до органу реєстрації із заявою про реєстрацію права власності на належну йому 1/3 частину житлового будинку, а також зареєструвати місце проживання себе та сина; що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власністю та обмежує пересування будинком.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів вчинення перешкод з боку відповідача у здійсненні ним права володіння та користування 1/3 частиною спірного будинку, а також утримання відповідачем правовстановлюючих документів на спірний будинок, отже, у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано таким чином: 1/3 частина - за ОСОБА_1 та 2/3 частини - за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 1996 року, №2-970, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №279 від 30 червня 2017 року, наданою ОСОБА_1 на його запит щодо реєстрації права власності на житловий будинок за архівними матеріалами бюро станом на 31 грудня 2012 року (а. с. 5).

ОСОБА_1 з 23 лютого 1995 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , та 01 жовтня 2015 року знятий з реєстрації за вказаною адресою. Він є інвалідом першої групи довічно, непрацездатний, потребує постійного стороннього догляду.

23 квітня 2018 року ОСОБА_1 направлено на адресу ОСОБА_2 лист-вимогу, у якому він просив її надати йому документи, які засвідчують, що він є співвласником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 для того, щоб він міг зареєструватися в органах реєстрації та інших комунальних службах.

08 травня 2018 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 відповідь про те, що з питання видачі дублікату втрачених або пошкоджених документів йому необхідно звернутися до органів, якими видавались оригінали документів.

01 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до начальника Харківського РВ поліції ГУ МВС України у Харківській області щодо неправомірних дій ОСОБА_2 , яка не надає йому документи для реєстрації його проживання. Просив змусити ОСОБА_2 надати йому документи для подальшої реєстрації в органах реєстрації та комунальних службах.

З відповіді начальника Харківського ВП ГУНП в Харківській області від 25 червня 2018 року №6073/119-90/01/20-18 вбачається, що заява ОСОБА_1 зареєстрована в журналі єдиного обліку за №4936 від 14 травня 2018 року та проведено перевірку фактів, викладених у ній. В ході подальшого розгляду матеріалу здійснювалися пошукові заходи, спрямовані на встановлення місцезнаходження колишньої дружини заявника - ОСОБА_2 , але встановити її місцезнаходження не вдалось. Повідомлено, що в разі встановлення її місцезнаходження, з нею буде проведено профілактичну бесіду про недопущення протиправної поведінки в подальшому, а також притягнуто до відповідальності згідно чинного законодавства України.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині другій статті 16 ЦК України. Ними можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту частини третьої статті 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У Рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції, законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13, Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, 04 липня 2018 року у справі № 590/479/16-ц.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і тощо).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності визначено в частини 1 статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Частиною 1 статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі, житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно роз`яснень, наданих у пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року (справа № 725/5551/16-ц, провадження № 61- 9600 св 18); Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 рок (справа № 161/14390/16-ц, провадження № 61-3768св18).

Матеріали справи свідчать про те, що співвласниками спірного майна є позивач та відповідач. Позивачу належить 1/3 частина будинку, відповідачу - 2/3.

В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що протягом двадцяти років спільного проживання відповідач чинить йому перешкоди та обмежує його вільне пересування будинком; самостійно відключила його від лічильника електропостачання, тому він змушений звертатися до сусідів за допомогою. Також, вона утримує оригінал договору купівлі - продажу будинку, однак, повністю він не впевнений в цьому. Цей документ йому потрібен для реєстрації свого сина та себе в будинку та для комунальних установ. Проте, до нотаріуса з заявою про видачу дублікату правовстановлюючого документу він не звертався.

За змістом статей 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пред`являючи позов про усунення порушень, які перешкоджають здійсненню права користування належним ОСОБА_1 майном, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем порушуються його права як співвласника спірного будинку.

Не містять матеріали справи і доказів на підтвердження факту перешкоджання йому з боку відповідача в реєстрації його місця проживання та місця проживання його сина, а також взагалі наявності у відповідача правовстановлюючих документів на будинок, які необхідно надати для проведення відповідних реєстраційних дій.

Жодних належних та допустимих доказів того, що правовстановлюючі документи на житловий будинок, зокрема, договір купівлі-продажу, дійсно перебувають у ОСОБА_2 та утримуються нею, позивачем не надано.

Саме по собі звернення ОСОБА_1 до поліції з вимогою зобов`язати ОСОБА_2 надати йому правовстановлюючі документи не свідчить про наявність у неї таких документів та вчинення нею перешкод у користуванні будинком. Правоохоронними органами не встановлено місце перебування ОСОБА_2 та будь-яких фактів її протиправної поведінки; відомості про притягнення її до відповідальності за будь-які дії щодо позивача також відсутні.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у реєстрації місця проживання та в користуванні будинком, обмежує його у пересуванні будинком, самостійно відключила його від лічильника електропостачання, не підтверджуються жодним доказом у справі.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що відповідачем не надано відзиву на позовну заяву, є неспроможними, оскільки надання відзиву є правом, а не обов`язком сторони у справі згідно статті 191 ЦПК України. ОСОБА_2 надано до суду першої інстанції заяву про те, що вона заперечує проти позову та просить розглядати справу за її відсутності, що також є її правом (а. с. 49).

Наданий до апеляційної скарги акт допуску до експлуатації вузла обліку витрат води від 10 липня 2018 року, складений представником Комунального підприємства «Коммуненерго» у присутності ОСОБА_1 , не має відношення до предмету доказування у справі, та акт депутата Мерефянської міської ради Рудим Т.Ф. від 15 жовтня 2013 року, з якого вбачається, що 2/3 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 з 1996 року, разом з нею проживає ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , жодним чином не свідчить про вчинення відповідачем перешкод у реалізації права власності позивача.

Подана разом з апеляційною скаргою заява ОСОБА_4 від 19 листопада 2018 року по справі №635/4919/18, з якої вбачається, що він надає ОСОБА_1 можливість користуватися його лічильником №ос/рах7872 у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не дає йому документів для реєстрації в комунальних службах, також не подавалась до суду першої інстанції, крім того, показання свідка є належним доказом, якщо вони надаються усно у судовому засіданні та після приведення до присяги і повідомлення про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Таким чином, належних та допустимих доказів того, що відповідач будь-яким чином порушує право власності ОСОБА_1 на частину будинку та перешкоджає у його здійсненні, матеріали справи не містять.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що з метою реалізації свого цивільного інтересу щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до нотаріуса з метою отримання дубліката відсутнього у нього правовстановлюючого документа в порядку, визначеному статтею 53 Закону України «Про нотаріат» та главою 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, слід дійти висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, та дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору як інвалід першої групи, та апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 04 липня 2019 року.