ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участі секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що йому на праві власності належить 1/4 частина однокімнатної квартири, яку він отримав від ОСОБА_2 за договором дарування, укладеного 05 травня 2007 року. Інші 3/4 частини належали на праві власності ОСОБА_3 . Після смерті свого чоловіка - ОСОБА_4 , вона жила одна в квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, виписана з квартири у зв`язку зі смертю. ОСОБА_2 (який подарував 1/4 частину квартири) є сином ОСОБА_4 і пасинком ОСОБА_3 ОСОБА_2 завжди жив окремо, ніколи не проживав і не був зареєстрований у зазначеній квартирі. Зазначає, що на момент отримання 1/4 частини квартири у дар він вважав, що на інші 3/4 частини квартири ніхто не претендує, оскільки після смерті ОСОБА_3 ніхто квартирою не цікавився, не сплачував кошти за її утримання. Під час укладення договору дарування у нотаріальній конторі йому не повідомляли про наявність спадкової справи, оскільки він не був родичем ОСОБА_3 . Тому у нього склалося враження, що спадкоємців після смерті ОСОБА_3 немає або вони не зацікавлені в оформленні спадщини. Він один з 08 червня 2007 року зареєстрований у квартирі. Користується квартирою більше 10-ти років. За час проживання зробив ремонт, сплатив заборгованість за комунальні послуги, продовжує сплачувати комунальні платежі. Користувався квартирою безперервно і відкрито, приймав участь у зборах мешканців будинку, в облаштуванні двору та прибиранні місць загального користування. Ніхто не пред`являв до нього вимог про виселення. Оскільки померла ОСОБА_3 не була його родичкою, тому він не може успадкувати спірну частину квартири. Вважає, що оформити своє право власності може лише у порядку набувальної давності. На підставі викладеного, ОСОБА_1 , посилаючись на ст. 344 ЦК України, просив суд визнати за ним право власності на 3/4 квартири АДРЕСА_1 (а.с. № 3 - 7 т. № 1) за набувальною давністю.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2018 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 13 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неправильне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 05 травня 2007 року належить на праві власності 1/4 частина однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ) (т.1 а.с. 8, 9).

Інші 3/4 частини вказаної квартири належали на праві власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 10, 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (т.2 а.с.75).

На підставі заяви сина померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_5 Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 06 квітня 2005 року заведена спадкова справа. З матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , вбачається що 06 квітня 2005 року ОСОБА_5 подав заяву про прийняття спадщини, однак свідоцтво про право на спадщину не отримував (т.2 а.с.71-82).

З листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 25 червня 2018 року № 3457/03.1-41 вбачається, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що наявний актовий запис про смерть № 9402 від 30 листопада 2007 року здійснений відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції (т.2 а.с.90).

З листа Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 03 травня 2019 року вбачається, що спадкова справа після ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутня (т.2 а.с.182).

Згідно довідки про склад сім`ї №1673 від 03 травня 2007 року ОСОБА_3 з 08 червня 1979 року і до дня смерті була зареєстрована у квартирі, виписана у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.2 а.с. 15).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі з 08 червня 2007 року (т.1 а.с.17, т.2 а.с. 103).

Як зазначав позивач, дарувальник - ОСОБА_2 є пасинком ОСОБА_3 та ОСОБА_3 жила одна в квартирі після смерті чоловіка - ОСОБА_4 (батька ОСОБА_2 ).

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17.

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником 1/4 частини вказаної квартири та вважав, що на інші 3/4 частини квартири ніхто не претендує, оскільки від дня смерті ОСОБА_3 і до набуття ним 1/4 частини квартири у дар ніхто квартирою не цікавився, не сплачував кошти за її утримання. Під час укладення договору дарування у нотаріальній конторі йому не повідомляли про наявність спадкової справи, оскільки він не був родичем ОСОБА_3 та у нього склалося враження, що спадкоємців немає або вони не зацікавлені в оформленні спадщини (т.1 а.с.3-7).

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 05 травня 2007 року, є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Інші 3/4 частини вказаної квартири належали на праві власності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори у встановленому законом порядку 06 квітня 2005 року звернувся син ОСОБА_3 - ОСОБА_5 Свідоцтво про право на спадщину не отримував.

Таким чином, на момент придбання 1/4 частки квартири 05 травня 2007 року позивачем і фактичного заволодіння (вселення) у квартиру, із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , яка була власником інших 3/4 частки квартири, 06 квітня 2005 року звернувся спадкоємець останньої - син ОСОБА_5

Позивач придбав 1/4 частину квартири 05 травня 2007 року, тобто вже після смерті ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 - спадкоємець після смерті ОСОБА_3 .

На момент отримання у власність 1/4 частини квартири позивачу ОСОБА_1 достеменно було відомо про те, що він володіє лише 1/4 частиною квартири, хоча його вселення у квартиру було безперешкодним.

Також на момент отримання позивачем у власність 1/4 частини квартири 05 травня 2007 року був живий спадкоємець іншої 3/4 частини квартири після смерті ОСОБА_3 - ОСОБА_5 .

Позивач зазначав, що завжди знав про те, що він не є власником 3/4 квартири, а вказана частка належала ОСОБА_3 , при цьому вважав, але не був впевнений, що спадкоємців після смерті ОСОБА_3 на цю частку немає.

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки була відсутня наявність умови - добросовісність саме на момент заволодіння позивачем квартирою, що є однією з умов набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачем доведено його позовні вимоги та він має право на визнання за ним право власності на квартиру за набувальною давністю є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про неправильне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального права є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді