ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки і піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради про визнання відмови безпідставною і надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей на тимчасово окуповану територію України без згоди батька у супроводі матері,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки і піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради про визнання відмови безпідставною і надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей на тимчасово окуповану територію України без згоди батька у супроводі матері.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з 20 вересня 2002 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 11 квітня 2014 року. Вони із ОСОБА_2 мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мешкають разом із нею у м. Дніпро. Батько дітьми не цікавиться, не надає матеріальної допомоги, має заборгованість зі сплати аліментів. Діти перебувають на диспансерному обліку у комунальному некомерційному підприємстві "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2" Краматорської міської ради з діагнозами "порушення біліарного тракту" та "алергічний риніт", внаслідок чого потребують періодичного огляду та консультації профільних лікарів, отже їй періодично необхідно їздити до міста Донецька й з м. Донецька до міста Краматорська, а для цього потрібно перетинати контрольні пункти, де вимагають згоду батька на переміщення неповнолітніх дітей. Відповідач добровільно такої згоди не надає, а тому просила суд надати дозвіл на багаторазові тимчасові в`їзди/виїзди на тимчасово окуповану територію/з тимчасово окупованої території України, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, неповнолітній дитині ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю м.Донецька Донецької області, Україна, з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітній дитині - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянину України, уродженцю м.Донецька Донецької області, Україна, строком на один рік, починаючи перебіг строку з дня набрання рішенням суду законної сили, у супроводі матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянки України, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 2-6, 47-52).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки і піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради про визнання відмови безпідставною і надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей на тимчасово окуповану територію України без згоди батька у супроводі матері було відмовлено (а.с. 88-91).

З таким рішенням не погодилась позивач ОСОБА_1 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, порушення норм матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 20 вересня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Будьонівського районного суду м. Донецька від 11 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 22 квітня 2014 року (а.с. 13-15).

Сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , в яку вона була вселена разом із дітьми на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2018 року, яке набрало законної сили 26 липня 2018 року (а.с. 33, 34, 35-38).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач посилалась на те, що її діти перебувають на диспансерному обліку у комунальному некомерційному підприємстві "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2" Краматорської міської ради. Так ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поставлено діагноз "алергічний риніт", що підтверджується медичною довідкою від 16 серпня 2018 року та висновком ВКК № 542/6 (а.с. 25,27). ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діагнозтоване "порушення біліарного тракту", що також підтверджується медичними документами (а.с. 23). Позивач вказувала, що з огляду на наявні захворювання діти потребують періодичного огляду та консультацій профільних лікарів, отже їй у певні періоди необхідно їздити до міста Донецька й з м. Донецька до м. Краматорська, а для цього потрібно перетинати контрольні пункти, де вимагають згоду батька на переміщення неповнолітніх дітей.

05 вересня 2018 року позивач зверталася до відповідача із письмовою вимогою про надання нотаріальної згоди на виїзд дітей на тимчасово окуповану територію, однак такої згоди батько дітей не надає, що було підставою її звернення до суду у жовтні 2018 року (а.с. 30).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що виїзд з дітьми на тимчасово окуповану територію без згоди батька не є перетином кордону між різними країнами, позивач не довела порушення її прав, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне з"ясування обставин, що мають значення для справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасуванні рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 14 квітня 2017 року № 222-ог, в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Вказані норми закону залишились поза увагою суду першої інстанції, а тому висновок суду про те, що у позивача відсутні підстави, які обмежують право виїзду її неповнолітніх дітей на тимчасово окуповану територію без згоди батька є помилковим.

Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього на тимчасово окуповану територію, спір вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про строк та мету виїзду.

Дозвіл на такий виїзд дитини без згоди батька не позбавленого батьківських прав надається кожного разу окремо (тобто на кожен виїзд).

У позовній заяві позивач посилалася на те, що метою виїзду дітей на тимчасово окуповану територію України є необхідність проведення періодичного огляду дітей та медичних консультацій профільних лікарів м.Донецька.

Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що дітям дійсно рекомендоване проведення таких медичних оглядів спеціалістами саме на тимчасово окупованій території України.

Крім того, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання дозволу на багаторазові тимчасові в`їзди/виїзди на тимчасово окуповану територію/з тимчасово окупованої території України без супроводу батька, про що просить позивач у поданій нею позовній заяві, суперечить чинному законодавству.

Суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у зв`язку з відсутністю доказів про порушення прав позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав вимог позивача про виїзд дітей на тимчасово окуповану територію України саме на багаторазові тимчасові в`їзди/виїзди без визначення строку не грунтуються на законі.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки і піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради про визнання відмови безпідставною і надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей на тимчасово окуповану територію України без згоди батька у супроводі матері - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки і піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради про визнання відмови безпідставною і надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей на тимчасово окуповану територію України без згоди батька у супроводі матері - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді