КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2019 року

м. Київ

справа № 759/8502/18

провадження № 22-ц/824/7706/2019
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кравець В.А.
суддів Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.
за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання Виноградової А.І.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа Київський міський військовий комісаріат

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника Клявліна С.

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2019року у складі судді Уляновської О.В.

у справі за заявою ОСОБА_1 ,заінтересована особа Київський міський військовий комісаріат про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт його участі у бойових діях на території ОСОБА_2 у період з 24 грудня 1975 року по 08 червня 1976 року.
В обґрунтування вимог зазначав, що був призваний на строкову військову службу 11 травня 1975 року, яку проходив у військовій частині НОМЕР_1 Білоруського військового округу в м. Нєсвіж Мінської області на посаді водія, з якої був звільнений в запас 14 травня 1977 року.
Указував на те, що 24 грудня 1975 року його було звільнено та виведено за штат, після чого 08 червня 1976 року знову прийнято на посаду водія 2 відділення.
Зауважував на тому, що за період з 24 грудня 1975 року по 08 червня 1976 року виконував службові обов`язки на території Народної Республіки Ангола, де велися бойові дії, куди його було направлено цивільним літаком у складі групи військовослужбовців із Шереметьєво через Гавану в Луанду, видано військову форму ангольської армії, сформовано групу і призначено командира, де заявник виконував обов`язки водія військового автомобіля у складі спецгрупи. За час участі у бойових діях ОСОБА_1 отримав поранення, а під час перебування у медичній частині захворів гепатитом.
Зазначав, що після виконання спеціальних завдань повернувся у військову частину НОМЕР_1 , де згідно наказу командира був знову призваний на посаду водія, проте при звільненні з військової частини по закінченні строку заявник не отримав від свого командування жодних документів про його перебування у спецвідрядженні на території Анголи з 24 грудня 1975 року по 08 червня 1976 року, у зв`язку з чим наразі не може отримати посвідчення учасника бойових дій.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року заяву задоволено. Встановлено факт участі ОСОБА_1 у бойових діях на території ОСОБА_2 у період з 24 грудня 1975 року по 08 червня 1976 року.
Не погоджуючись з указаним рішенням, ІНФОРМАЦІЯ_2 військовий комісар Київського міського військового комісаріату полковник ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій проситьскасувати оскаржуване рішення, оскільки вважає, що рішення ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що потягло за собою порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що розгляд даної справи мав би проводитись в межах адміністративної юрисдикції.
Посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, зазначає, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород.
Окрім того, уважає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи вийшов за межі вимог юрисдикції цивільного судочинства.
13 червня 2019 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначав, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.
ОСОБА_1 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Київський міський військовий комісаріат свого представника у судове засідання не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому колегією суддів вирішено проводити розгляд справи за відсутності заінтересованої особи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що факт його участі у бойових діях на території ОСОБА_2 у період з 24 грудня 1975 року по 08 червня 1976 року є доведеним та підтверджується нотаріально засвідченими заявами свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які також є учасниками бойових дій в Анголі.
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, військовий комісар як на підставу для скасування оскаржуваного рішення посилався на те, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, встановлення факту участі заявника у бойових діях, підлягає розгляду за правилами адміністративної юрисдикції.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.
Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі органу влади чи органу місцевого самоврядування, не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.
Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 14-275цс18, від 07 листопада 2018 року у справі № 11-961апп18, від 12 грудня 2018 року у справі № 14-486цс18 та у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц.
Отже, визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, яке є видом непозовного цивільного судочинства, у порядку якого розглядаються цивільні справи, з метою підтвердження наявності неоспорюваних прав.
Таким чином, розгляд справи в порядку окремого провадження не передбачає наявності спору.
З матеріалів заяви убачається, що будь-яких вимог до ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 не заявлено, також як і не оспорено жодних його дій/бездіяльності.
Ураховуючи викладене та виходячи з порядку окремого провадження, в якому розглядалася дана справа, зважаючи на суб`єктний склад сторін, колегія доходить висновку, що розгляд заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, має відбуватися за правилами цивільного судочинства, а тому доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції установлено, що згідно військового білету ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу, яку він проходив у військовій частині № НОМЕР_1 Білоруського військового округу в м. Нєсвіж Мінської області на посаді водія з 11 травня 1975 року (а.с. 9-10).
Відповідно до Наказу №112 ОСОБА_1 13 травня 1977 року був звільнений в запас з військової служби по закінченню строку.
З метою отримання необхідних документів для отримання статусу учасника бойових дій заявник звертався до Центрального архіву КГБ Республіки Білорусь, згідно відповіді якого документальні матеріали військової частини № НОМЕР_1 не зберіганні в Центральному архіві КГБ Республіки Білорусь відсутні (а.с. 14).
З відповіді Державної казеної установи «Центральний архів міністерства оборони РФ» №4/64534 від 06 квітня 2016 року документи військової частини № НОМЕР_1 в установі не зберігаються (а.с. 15).
З приводу отримання статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 , з відповіді якого убачається, що заявнику відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій. Рішення прийняте Комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі того, що у наданих архівних довідках не вказано про безпосередню участь ОСОБА_1 , як учасника особового складу військової частини № НОМЕР_1 , у бойових діях в зазначений період на території ОСОБА_2 (а.с. 27-28).
На підставі заяви ОСОБА_1 від 21 березня 2018 року спеціалістом у галузі судово-медичної експертизи лікарем судово-медичним експертом Мартиненком В.С. складено висновок №409/Ж, яким установлено, що у ОСОБА_1 виявлені рубці, які є наслідком загоєння ран, що виникли внаслідок розривної дії снаряду, та могли бути спричинені у зазначений строк, тобто у 1976 році (а.с. 13).
Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у нотаріально засвідчених заявах підтвердили факт перебування ОСОБА_1 з метою виконання службових обов`язків на території Анголи ( ОСОБА_8 ) у лютому 1976 року.
Окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (стаття 293 ЦПК України).
Факти, що мають юридичне значення - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду у порядку окремого провадження, зокрема, за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб.
Частиною 2 вказаної статті визначено категорії справ, які суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з абзацами 1 і 3 пункту 2 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Перелік держав, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Переліком держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що Анголу віднесено до переліку держав, на території якої в період з листопада 1975 року по листопад 1979 року проходили бойові дії.

Вказаний факт, що підтверджує проведення бойових дій на території інших держав згідно із частиною другою статті 61 ЦПК України не потребує доказування, так як є загальновідомим.

Проте, у відповідності до вимог чинного законодавства встановлено та визначено порядок щодо встановлення участі у бойових діях.

Зокрема, для виконання вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постанов Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» (із змінами), від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», від 13 січня 1995 року №16 «Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та від 20 серпня 2014 року № 413 «Про затвердження Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення» - Міністерством оборони України видано наказ від 07 травня 2015 року № 200 «Про затвердження Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та Інструкції про порядок видачі в Міністерстві оборони України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків «Ветеран війни - учасник бойових дій» та листів талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 14 травня 2015 року за № 531/26976.

Згідно цього наказу, зобов`язано утворити комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій в Міністерстві оборони України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів Збройних Сил України, військовій частині НОМЕР_2 та військовому комісаріаті Автономної Республіки Крим, обласних та Київському міському військових комісаріатах.

Саме на Комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, звільнених зі Збройних Сил, колишніх партизанів та підпільників за місцем їх реєстрації.

Прийняття Комісією рішення проводиться шляхом голосування та вважається правомочним, коли за нього проголосувало не менше половини її членів (пункт 16 Положення). Рішення комісії оформлюється протоколом (пункт 17 Положення) .

Зазначеним наказом не визначено повноважень обласних військових комісаріатів щодо втручання у роботу Комісії та керування роботою комісії.

Таким чином, законодавством передбачено порядок установлення факту перебування на території держав, де проводились бойові дії, та встановлення відповідного статусу для осіб, що є учасниками таких подій.

Судом першої інстанції не надано належного обґрунтування висновку, що іншим чином заявник не має можливості встановити вказаний факт.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Способи захисту порушеного права передбачені статтею 16 ЦК України.

Незважаючи на те, що перелік способів захисту порушеного права не є вичерпним, обраний позивачем спосіб має бути таким, який у разі задоволення позову вирішить спір по суті та відновить права заявника, які були порушені. Встановлення певних фактів при розгляді справи не може розглядатися як кінцева мета вирішення спору між сторонам.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», зокрема, пунктом 2 надані судам роз`яснення про те, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому главою 31-а ЦПК України (1502-06).

У листі Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року судам надані роз`яснення про те, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо участі у бойових діях, перебування на фронті, у партизанських загонах тощо.

Норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 760/2461/17-ц.

Таким чином, оскільки факт, який бажає встановити заявник, пов`язаний саме з обставинами його участі у бойових діях на території Анголи для отримання у подальшому ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, колегія вважає, що дані обставини не можуть бути встановлені судом у порядку окремого провадження.

Сторонами у справах окремого провадження є заявники та заінтересовані особи, які є спеціальними суб`єктами цього виду провадження. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме, факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх права та обов`язки і якщо це організації та установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту.

Рішення по даній справі впливає на права, інтереси та обов`язки ІНФОРМАЦІЯ_1 , тоді як відповідно до Положення обов`язок щодо розгляду документів, які подаються громадянами України для встановлення статусу учасника бойових дій, покладено на Комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частиною 6 статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Таким чином, суд першої інстанції не визначився з колом осіб, які мають приймати участь у даній справі, не звернув уваги на те, що у вказаних правовідносинах виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, у зв`язку із чим помилково розглянув заяву по суті, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із залишенням заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, без розгляду з підстав частини четвертої статті 315 ЦПК України.

Колегія суддів роз`яснює сторонам право на звернення до суду з позовом у порядку позовного провадження.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За викладених обставин, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про залишення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення без розгляду.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військового комісара Київського міського військового комісаріату полковника Клявліна С. задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 ,заінтересована особа Київський міський військовий комісаріат про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо

до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 липня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай