Номер провадження: 22-ц/813/5570/19
Номер справи місцевого суду: 500/402/18
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - комунальне підприємство «Житсервіс»

розглянувши у спрощеному провадженні в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльськогоміськрайонного суду Одеської області від 25 березня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Жигуліна С.М.

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Житсервіс» (далі КП«Житсервіс») про скасування догани, поновлення на роботі та стягненні заробітної плати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що він з 21.02.2017 року працював двірником КП «Житсервіс», що підтверджується наказом №47-к від 20 лютого 2017 року, та наказом №9-к від 11 січня 2018 року його було звільнено за ст. 40 ч.1 п.3 КЗпП України.

Після його звернення до суду через порушенням відповідачем трудового законодавства, керівник підприємства перевів його на іншу дільницю, під час роботи на якій 07 вересня 2017 року йому було оголошено догану. Через усунення позивача з роботи його почали знімати на відеогаджети, що стало причиною 19 жовтня 2017 року з його боку примусового закриття телефона оператора відеозйомки. Після виклику поліції його 26 жовтня 2017 року опитали у робочий час, що у свою чергу призвело до неповного виконання роботи з приборки закріпленої за ним території, за що наказом №75-к від 07 листопада 2017 року йому була оголошена догана. Після вказаної події йому затримали виплату зарплати на 31 день з 08 грудня 2017 року по 09 січня 2018 року, але іншим працівникам зарплата була виплачена. Через його звернення до Ізмаїльського управління праці та соціального захисту населення його викликали на засідання профспілкового комітету, який дав згоду на його звільнення. За наказом 09-к від 11 січня 2018 року його звільнено за ст. 40 ч.1 п.3 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором.

Позивач, вважаючи його звільнення незаконним, просив скасувати накази №75-к від 07 листопада 2018 року та №09 від 11 січня 2018 року, поновити його на посаді двірника КП «Житсервіс» та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 січня 2018 року до дня повного розрахунку та поновлення на роботі.

Також зазначив, що йому не було виплачено у подвійному розмірі заробітну плату за роботу у святкові та вихідні дні 16 та 30 липня 2017 року на 408 грн., за 24 серпня 2017 року на 112 грн. та 21 і 28 жовтня 2017 року на 58 грн., у зв`язку з чим загальна сума складає 578 грн., яку позивач також просив стягнути з відповідача на його користь.

Також позивач зазначив, що неправомірними діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яка виразилася у змінах його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тому також просив суд стягнути і моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням Ізмаїльськогоміськрайонного суду Одеської області від 25 березня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якої просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд приймаючи рішення виходив виключно з пояснень відповідача, проігнорувавши наявні у матеріалах справи належні докази, також суд керуючись припущеннями, безпідставно надав перевагу показам свідків, запрошених відповідачем і знехтував показами свідків, запрошених позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Житсервіс» зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки позивач протягом розгляду справи не міг визначитися, в чому полягало порушення відповідача, позивач постійно змінював свої доводи та фактично предмет дослідження, проте на спростування вказаних доводів відповідачем були надані усі необхідні докази, які містяться в матеріалах справи, накази, табелі обліку робочого часу, розрахунки заробітної плати тощо.

У відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про скасування догани, поновлення на роботі та стягненні заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені доводи, викладені у позові, а саме, що його звільнення є незаконним, також позивачем не надано доказів наявності заподіяної з вини відповідача моральної шкоди.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону у відповідності до матеріалів справи.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 за наказом №47-к від 20 лютого 2017 року працював двірником КП «Житсервіс», та за наказом №9-к від 11 січня 2018 року був звільнений за ст. 40 ч.1 п.3 КЗпП України, за невиконання позивачем функціональних обов`язків двірника, а саме здійснення щоденного прибирання території та забезпечення її санітарного стану; здійснення очистки лотків і канавок для стоку води, очистку та промивку вуличних урн; здійснення на території посадки дерев та інших зелених насаджень і догляд за ними; здійснення збору листя та іншого сміття у спеціально відведені місця для подальшого його вивозу, що у свою чергу визначено у положенні, яке затверджено директором КП «Житсервіс-2» від 20 січня 2011 року та погоджено з первинною профспілковою організацією вказаного підприємства.

Правила внутрішнього трудового розпорядку вказаного підприємства передбачають робочий час та його використання, за якими визначено роботу двірників щорічно з 01 квітня до 01 жовтня (літній період) та з 01 жовтня до 01 квітня (зимовий період).

За результатами перевірки роботи позивача з 24 жовтня 2017 року по 26 жовтня 2017 року було отримано пояснення позивача щодо неналежного прибирання території прибудинкової території АДРЕСА_3 та контейнерного майданчику, у зв`язку із чим іншими двірниками було проведено бригадним способом прибирання значного накопичення сміття, листя та переповнення сміттєвих контейнерів і урн. У зв`язку із вказаним за результатами загальних зборів трудового колективу 27 жовтня 2017 року про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності наказом №75-к від 07 листопада 2017 року позивачеві винесено догану.

Окрім вказаного за наказом майстра технічної дільниці 04 січня 2018 року про прибирання на території будинку АДРЕСА_3 позивач відмовився від виконання згрібання листя з зеленої зони та приборки підвалу будинку і в указаній частині не виконав робоче завдання. Вказана обставина стала підставою для отримання письмових пояснень 05 січня 2018 року, але позивач відмовився від надання пояснень, після чого надав пояснення 09 січня 2018 року. На підставі службової записки майстра дільниці за №3 від 04 січня 2018 року, акту про невиконання обов`язків та порушення трудової дисципліни від 04 січня 2018 року, акту про відмову від надання пояснень від 05 січня 2018 року та пояснень від 09 січня 2018 року за протоколом №77 від 10 січня 2018 року засідання профспілкового комітету про надання згоду на звільнення позивач був звільнений за наказом 09-к від 11 січня 2018 року його звільнено за ст. 40 ч.1 п.3 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладений трудовим договором.

Судом встановлена обґрунтованість вказаних обставин, яка підтверджена показаннями свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Також суд вірно зазначив, що показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є мешканцями території, на якій позивач виконує свої трудові обов?язки надають загальну оцінку діяльності позивача, але не встановлюють наявність чи відсутність порушень, які відбувались за період з 24 жовтня 2017 року по 04 січня 2018 року.

Також судом досліджувалась та надана оцінка інформації на електронних носіях, яка підтверджує наявність недоліків у роботі позивача, які стали підставою для перевірки керівництвом КП «Житсервіс».

Відповідно до вимог ст. 1-3 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Також визначена структура заробітної плати наступним чином.

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до вимог ст. 52 КЗПП України для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п`ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51).

На тих підприємствах, в установах, організаціях, де за характером виробництва та умовами роботи запровадження п`ятиденного робочого тижня є недоцільним, встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. При шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин, 6 годин при тижневій нормі 36 годин і 4 годин при тижневій нормі 24 години.

П`ятиденний або шестиденний робочий тиждень встановлюється власником або уповноваженим ним органом спільно з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) з урахуванням специфіки роботи, думки трудового колективу і за погодженням з місцевою радою.

Відповідно до вимог ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

За зверненням позивача до Управління праці та соціального захисту населення щодо виплати заробітної плати у грудні 2017 року проведена перевірка, за результатами якої встановлені порушення, про що визначено листом начальника вказаної установи за №707/02 від 02 лютого 2018 року.

Судом також були взяті до уваги показання свідка ОСОБА_7 , яка пояснила, що в електронній програмі, яка визначає розмір заробітної плати, оплата за вихідні, святкові та понаднормові визначені в одному терміні та сплачуються у подвійному розмірі. Розрахунок проводиться на підставі наказу та табелю робочого часу. Також пояснила, що робочий час двірника підлягає сумуванню та складає шість днів на тиждень.

Розрахунки, надані позивачем, пов?язані з виписками з табелів робочого часу.

Разом із тим, долучені до матеріалів справи табелі робочого часу визначають, що надурочна робота позивачем було виконана в обсязі двох годин 08 травня 2017 року, за що була проведена оплата у подвійному розмірі.

Відповідно до зазначеного прикладу розрахунку норми тривалості робочого часу на 2017 рік, надано розрахунок норми робочого часу помісячно, зокрема:

у лютому 2017 року відповідно до розрахунку Міністерства соціальної політики України норма тривалості робочого часу становила 160 год., а ОСОБА_1 - відпрацював 47 годин; у березні 2017 року норма тривалості робочого часу становила 175 годин, а ОСОБА_1 відпрацював - 175 годин; у квітні 2017 року норма часу тривалості робочого часу становила 152 годин, а ОСОБА_1 відпрацював -152 годин; у травні 2017 року норма часу тривалості робочого часу 159 годин, а ОСОБА_1 відпрацював 159 годин та у вихідні, святкові дні та надурочно - 20 год. Вказані 20 годин оплачено у подвійному розмірі згідно розрахунку, що надається; у червні 2017 року норма часу тривалості робочого часу 159 годин, а ОСОБА_1 відпрацював -159 годин; у липні 2017 року норма часу тривалості робочого часу 168 годин, а ОСОБА_1 відпрацював - 168 годин; у серпні 2017 року норма часу тривалості робочого часу 175 годин, а ОСОБА_1 відпрацював 175 годин та у вихідні дні - 4 години. 4 години сплачено у подвійному розмірі; у вересні 2017 року норма часу тривалості робочого часу 168 годин, а ОСОБА_1 відпрацював 168 годин; у жовтні 2017 року норма часу тривалості робочого часу 167 годин, а ОСОБА_1 відпрацював 167 годин та у вихідні дні - 2 години. 2 години сплачено у подвійному розмірі; у листопаді 2017 року норма часу тривалості робочого часу 176 годин, а ОСОБА_1 відпрацював -176 годин; у грудні 2017 року норма часу тривалості робочого часу 168 годин, а ОСОБА_1 відпрацював -161 годину.

Щодо норм тривалості робочого часу у 2018 році представник послався на лист Міністерства соціальної політики України від 19 жовтня 2017 року за №224/0/103-17/214, яким визначено, що вказані листи не реєструються в Міністерстві юстиції України в установленому порядку, а тому не є нормативним актом. Вони служать як рекомендації або, враховуючи те, що в них визначені всі нормоутворюючї фактори, як методичний посібник при розрахунку норми тривалості робочого часу на рік безпосередньо на підприємстві, установі, організації. Видавати такий лист з нормою робочого часу на 2018 рік не планується.

На підставі викладеного, суд вірно зазначив, що надурочна робота була виконана позивачем тільки 08 травня 2017 року у розмірі 2 (двох) годин, які були сплачені в подвійному розмірі.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди, суд вірно назначено наступне.

У відповідності до роз`яснень п.3,5,9 постанови №4 Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року за наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оскільки, доказів про незаконне звільнення та спричинену моральну шкоду позивачем до суду надано не було, судом на законних підставах ОСОБА_1 було відмовлено у задоволені позову за необгрунтованістю позовних вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд приймаючи рішення виходив виключно з пояснень відповідача, проігнорувавши наявні у матеріалах справи належні докази, також суд керуючись припущеннями, безпідставно надав перевагу показам свідків, запрошених відповідачем і знехтував показами свідків, запрошених позивачем, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції у рішенні суду повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, показаннями свідків, яким надана належна оцінка, а також дослідженими під час розгляду справи, як в суді першої інстанції так і в апеляційній інстанції у відповідності до ст. 81 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльськогоміськрайонного суду Одеської області від 25 березня 2019 року- залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 21 червня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець