ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року

м. Харків

Справа № 638/4635/18

Провадження № 22-ц/818/4135/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А.І., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року в складі судді Омельченко К.О.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року публічне акціонерне товариство «Укргазбанк» звернулось до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», в особі директора Харківської філії АБ «Укргазбанк» Полушкіна Д.О . та ОСОБА_1 23 червня 2008 року був укладений кредитний договір № 68/08-Р. За умовами кредитного договору, банк повинен був надати позичальнику кредит у сумі 31600,00 доларів США на строк з 23 червня 2008 року по 21 червня 2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,8 % річних. Банком зобов`язання по кредитному договору виконані, позичальнику відкрито позичковий рахунок, сума кредиту отримана готівкою з каси банку. У процесі виконання кредитного договору кредитна заборгованість позичальника була реструктиризована, за згодою сторін змінена валюта кредиту з долара США на гривню, узгоджено новий графік погашення кредиту, збільшено строк кредитування, про що банком та позичальником укладена до кредитного договору Додаткова угода № 1 від 24 жовтня 2011 року.

Згідно з підпунктом 1.1.3 пункту 1.1.кредитного договору від 23 червня 2008 року № 68/08-Р в редакції додаткової угоди № 1 від 24 жовтня 2011 року, банк відкриває позичальнику мультивалютну не відновлювану відкличну кредитну лінію з лімітом кредитування у сумі 160 348, 65 грн на строк з 24 жовтня 2011 року по 21 червня 2021 року, зі сплатою 14,2% річних. За користування кредитними коштами, що не повернуті в терміни, передбачені (прострочена заборгованість) процентна ставка встановлюється, виходячи з 19,2% річних. Позичальник ОСОБА_1 отримала кредит в межах ліміту кредитної лінії у сумі 160 348,65 грн.

Пунктом 3.1. додаткової угоди № 1 та графіком платежів (Додаток №1) до кредитного договору позичальник зобов`язався повернення кредиту здійснювати на рахунки в АБ «Укргазбанк» щомісячно до 10-го числа кожного місяця, починаючи з 10 листопада 2011 року по 600 грн, з 10 листопада 2012 року по 10 травня 2021 року по 1470,00 грн, а 21 червня 2021 року сплатити 1738,65 грн.

Відповідно до п. 3.2.2 кредитного договору позичальник зобов`язався один раз на місяць не пізніше 10 десятого числа місяця наступного за місяцем користування кредитними коштами та у день закінчення строку, на який надано кредитні кошти, у відповідності з п.1.1.3 цього договору, а також в день дострокового повного погашення заборгованості по кредиту, сплачувати проценти за користування кредитними коштами, отриманими в межах встановленого п.1.1.3 цього договору ліміту на рахунок в АБ «Укргазбанк».

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 68/08-Р від 21 червня 2008 року. Додатковою угодою від 24 жовтня 2011 року № 1 до договору поруки від 23 червня 2008 року № 68/08-Р у договір поруки внесено зміни щодо валюти та суми кредиту, строків виконання зобов`язання, процентів за користування кредитними коштами.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань позичальником рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 68/08-Р від 23 червня 2008 року в сумі 136 850,86 грн. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 шляхом примусового продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АБ «Укргазбанк», в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк», як солідарного боржника з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 68/08-Р від 23 червня 2008 року станом на 16 березня 2015 року в сумі 136850,86 грн, яка складається з заборгованості по кредиту строкової в розмірі 112403,65 грн; заборгованості по кредиту простроченої в розмірі 22008,26 грн; заборгованості по процентах поточної в розмірі 882,85 грн; заборгованості по процентах простроченої в розмірі 1 556,10 грн, з врахуванням коштів отриманих при зверненні стягнення на предмет іпотеки.

На час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 06 червня 2014 року рішення апеляційного суду не підлягає виконанню в частині звернення стягнення на квартиру, яка належить ОСОБА_1

Позичальник продовжує не виконувати умови кредитного договору, не дотримується щомісячного графіку погашення кредиту, не провадить погашення процентів за користування кредитними коштами, в результаті чого за період з 16 березня 2015 року по 12 лютого 2018 року утворилась заборгованість по процентах поточна в сумі 706,50 грн, та заборгованість по процентах прострочена в сумі 56 625,92 грн, а всього 57 332,42 грн.

Приймаючи до уваги, що заборгованість по кредиту не погашена, позивач звернувся з позовом до позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 про стягнення про стягнення заборгованості по донарахованим процентам за період з 16 березня 2015 року по 12 лютого 2018 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

03 липня 2019 року на зазначене судове рішення представником ПАТ АБ «Укргазбанк» подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість по нарахованим процентам в сумі 62155, 22 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в кредитному договорі від 23 червня 2008 року в редакції додаткової угоди № 1 строк виконання основного зобов`язання до 21 червня 2021 року. Таким чином, банк має законне право нараховувати та стягувати заборгованість по процентам з позичальника та поручителя до 21 червня 2021 року, наявність існуючого рішення суду про солідарне стягнення з відповідачів станом на 16 березня 2015 року, оскільки зобов`язання відповідачів за кредитним договором та договором поруки існують та припиняються лише в разі дострокового виконання зобов`язань (погашення заборгованості) або закінчення строку дії договорів, який встановлений сторонами до 21 червня 2021 року. Позивач у листі до поручителя 06 березня 2018 року пред`явив вимогу про погашення простроченої заборгованості по процентам та відповідний позов в межах строку. В разі наявності заборгованості за кредитним договором після спливу строку виконання основного зобов`язання, який встановлений сторонами до 21 червня 2021 року у банка виникне право протягом наступних шести місяців пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника і погашення заборгованості за договором, лише після спливу шести місяців, а саме, 21 грудня 2021 року, порука ОСОБА_2 припиняється. Суд першої інстанції не дослідив суми заборгованості, не врахував позицію Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 та від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

06 серпня 2019 року ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін. Вказує, що 05 грудня 2014 року банк в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов`язання за договором, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року було стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 136 850,86 грн, прийнятим судовим рішенням змінено строк виконання основного зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду не погодилась з правовим висновком викладеним в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-120цс15, на яку посилається банк. Вважає, що вимоги про стягнення з неї заборгованості по процентах за кредитним договором за період з 17 березня 2015 року по 08 червня 2018 року в сумі 62 155, 22 грн ґрунтуються на неправильному тлумаченні банком норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 68/08-Р від 23 червня 2008 року в сумі 136 850,86 грн звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 шляхом примусового продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Рішення набрало чинності. Таким чином, позивач у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 21 червня 2019 року на 05 грудня 2014 року та мав право звернутися до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості. Таким правом позивач скористався 12 лютого 2015 року і його позовні вимоги були задоволені повністю рішенням суду від 28 квітня 2016 року. Після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою від 05 грудня 2014 року позичальник був зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної у вимозі дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості не підлягали виконанню. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 02 грудня 2015 року (№ 6-1707цс15 та № 6-249цс15). Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 14 лютого 2018року у справі № 564/2199/15-ц та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Таким чином, після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію та позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено.

За таких обставин суд вважав, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по відсотках в сумі 62 155,22 грн не підлягають задоволенню.

Виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Таким чином, позивачем в строки, передбачені ч. 4 ст. 559 ЦК України, не була пред`явлена вимога до поручителя, а тому дійшов висновку, що порука є припиненою.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 23 червня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір.

Відповідно до умов вказаного кредитного договору банк відкрив ОСОБА_1 позичковий рахунок, на підставі заяв позичальника про видачу кредиту. Всього на поточний рахунок позичальника зараховано кредитні кошти в сумі 25 600,00 дол США.

У процесі виконання кредитного договору кредитна заборгованість позичальника була реструктуризована, за згодою сторін змінена валюта кредиту з долара США на гривню, узгоджено новий графік погашення кредиту, збільшено строк кредитування, про що банком та ОСОБА_1 24 жовтня 2011 року укладена Додаткова угода №1 до Кредитного договору від 23 червня 2008р. № 68/08-Р .

Згідно з підпунктом 1.1.3 пункту 1.1 кредитного договору від 23 червня 2008р. №68/08-Р в редакції Додаткової угоди № 1 від 24 жовтня 2011 року, банк відкриває позичальнику мультивалютну не відновлювану відкличну кредитну лінію з лімітом кредитування у сумі 160348, 65 грн на строк з 24 жовтня 2011 року по 21 червня 2021 року, зі сплатою 14,2% річних. За користування кредитними коштами, що не повернуті в терміни, передбачені кредитним договором (прострочена заборгованість) процентна ставка встановлюється, виходячи з 19,2% річних. Позичальник ОСОБА_1 отримала кредит в межах ліміту кредитної лінії в сумі 160348,65 грн., що підтверджено випискою /особовий рахунок № НОМЕР_1 з 24 жовтня 2011 року по 26 січня 2015 року.

Пунктом 3.1. кредитного договору та графіком платежів (Додаток № 2) до кредитного договору, позичальник зобов`язався повернення кредиту здійснювати на рахунки в АБ «Укргазбанк» щомісячно до 10-го числа кожного місяця, починаючи з 10 листопада 2011 року по 600 грн., з 11 лютого 2013 року по 11 травня 2021 року по 1499,00 грн, а 21 червня 2021 року сплатити 1477,65 грн.

Відповідно до п. 3.2.2 кредитного договору позичальник зобов`язався один раз на місяць не пізніше 10 десятого числа місяця наступного за місяцем користування кредитними коштами та у день закінчення строку, на який надано кредитні кошти, у відповідності з п.1.1.3 цього договору, а також в день дострокового повного погашення заборгованості по кредиту, сплачувати проценти за користування кредитними коштами.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 64/08-Р від 23 червня 2008 року, за яким в іпотеку банку передано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Також, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 68/08-Р від 21 червня 2008 року.

Додатковою угодою від 24 жовтня 2011 року № 1 до договору поруки від 23 червня 2008 року № 68/08-Р у договір поруки внесено зміни щодо валюти та суми кредиту, строків виконання зобов`язання, процентів за користування кредитними коштами.

ОСОБА_1 не виконує умови кредитного договору, не дотримується щомісячного графіку погашення кредиту, не у повному обсязі провадить погашення процентів за користування кредитними коштами.

У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_1 неналежно виконувала умови кредитного договору, АБ «Укргазбанк» 03 грудня 2014 року надіслав відповідачу ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 вимогу про дострокове (протягом десяти днів) повернення заборгованості по кредитному договорі, процентів та штрафних санкцій в розмірі 142 930 грн 33 коп. (а.с. 82).

Після цього 12 лютого 2015 року АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №68/08-Р від 23 червня 2008 року, загальна сума якої станом на 16 березня 2015 року становить 136 850,86 грн та складається із заборгованості по кредиту строкової в розмірі 112 403,65 грн; заборгованості по кредиту простроченої в розмірі 22 008,26грн.; заборгованості по процентах поточної в розмірі 882,85 грн; заборгованості по процентах простроченої в розмірі 1556,10 грн, а також звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , шляхом примусового продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», із дотриманням вимог цього Закону; стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 68/08-Р від 23 червня 2008 року станом на 16 березня 2015 року в сумі 136 850,86 грн та стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» задоволено.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 68/08-Р від 23 червня 2008 року, загальна сума якої станом на 16 березня 2015 року становить 136 850,86грн, та складається з заборгованості по кредиту строкової в розмірі 112 403,65 грн; заборгованості по кредиту простроченої в розмірі 22 008,26 грн; заборгованості по процентах поточної в розмірі 882,85 грн; заборгованості по процентах простроченої в розмірі 1556,10 грн.

Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_1 , шляхом примусового продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк», як солідарного боржника з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 68/08-Р від 23 червня 2008 року станом на 16 березня 2015 року в сумі 136 850,86 грн та складається з заборгованості по кредиту строкової в розмірі 112 403,65грн.; заборгованості по кредиту простроченої в розмірі 22 008,26 грн; заборгованості по процентах поточної в розмірі 882,85 грн; заборгованості по процентах простроченої в розмірі 1556,10 грн, з врахуванням коштів отриманих при зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» понесені судові витрати по 1512 грн. 45 коп. з кожної.

Рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до змісту рішення судом встановлені наступні обставини.

23 червня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір.

Відповідно до умов вказаного кредитного договору банк відкрив ОСОБА_1 позичковий рахунок, на підставі заяв позичальника про видачу кредиту. Всього на поточний рахунок позичальника зараховано кредитні кошти у сумі 25 600,00 дол США.

У процесі виконання кредитного договору кредитна заборгованість позичальника була реструктуризована, за згодою сторін змінена валюта кредиту з долара США на гривню, узгоджено новий графік погашення кредиту, збільшено строк кредитування, про що банком та ОСОБА_1 24 жовтня 2011 року укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору від 23 червня 2008 року № 68/08-Р.

Згідно з підпунктом 1.1.3 пункту 1.1. кредитного договору від 23 червня 2008 року № 68/08-Р в редакції додаткової угоди № 1 від 24 жовтня 2011 року банк відкриває позичальнику мультивалютну не відновлювану відкличну кредитну лінію з лімітом кредитування у сумі 160348, 65 грн на строк з 24 жовтня 2011 року по 21 червня 2021 року, зі сплатою 14,2% річних. За користування кредитними коштами, що не повернуті в терміни, передбачені Кредитним договором (прострочена заборгованість) процентна ставка встановлюється, виходячи з 19,2% річних. Позичальник ОСОБА_1 отримала кредит в межах ліміту кредитної лінії у сумі 160348,65 грн, що підтверджено випискою /особовий рахунок № НОМЕР_1 з 24 жовтня 2011 року по 26 січня 2015 року.

Пунктом 3.1. кредитного договору та графіком платежів (Додаток №2) до кредитного договору, позичальник зобов`язався повернення кредиту здійснювати на рахунки в АБ «Укргазбанк» щомісячно до 10-го числа кожного місяця, починаючи з 10 листопада 2011 року по 600 грн, з 11 лютого 2013 року по 11 травня 2021 року по 1499,00 грн, а 21 червня 2021 року сплатити 1477,65 грн.

Відповідно до п. 3.2.2 кредитного договору позичальник зобов`язався один раз на місяць не пізніше 10 десятого числа місяця наступного за місяцем користування кредитними коштами та у день закінчення строку, на який надано кредитні кошти, у відповідності з п.1.1.3 цього договору, а також в день дострокового повного погашення заборгованості по кредиту, сплачувати проценти за користування кредитними коштами.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 64/08-Р від 23 червня 2008 року, за яким в іпотеку банку передано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Також, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №68/08-Р від 21 червня 2008 року. Додатковою угодою від 24 жовтня 2011 року №1 до договору поруки від 23 червня 2008 року № 68/08-Р у договір поруки внесено зміни щодо валюти та суми кредиту, строків виконання зобов`язання, процентів за користування кредитними коштами.

ОСОБА_1 не виконувала умови кредитного договору, не дотримується щомісячного графіку погашення кредиту, не у повному обсязі провадить погашення процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

У разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч.1 ст. 543 ЦК України).

Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, передбачені ст.554 ЦК України.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З моменту подачі позову ОСОБА_5 було частково сплачено чергові платежі за кредитним договором у зв`язку з чим розмір заборгованості станом на 16 березня 2015 року зменшився та становить:заборгованість по кредиту строкова - 112 403,65 грн, заборгованість по кредиту прострочена - 22 008,26 грн, заборгованість по процентах поточна - 882,85 грн, заборгованість по процентах прострочена - 1 556,10 грн, всього 136 850,86грн, тому банк отримав право достроково стягнути суму заборгованості по кредиту у відповідності до вимог п.2 ст.1050 ЦКУ та п.10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як свідчать матеріали справи, 03 грудня 2014 року АБ «Укргазбанк» звернувся до боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 з претензією про повернення заборгованості по кредиту в розмірі 142 930, 33 грн. (а.с. 83). Та в подальшому 12 лютого 2015 року банк звернувся до суду з позовом з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на майно, рішенням суду, що набрало законної сили, були встановлені зазначені вище обставини справи, які не потребують доказуванню в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Таким чином, позивач у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором з 21 червня 2019 року, звернувшись з претензією 03 грудня 2014 року, про повернення заборгованості по кредиту, та мав право звернутися до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості. Таким правом позивач скористався 12 лютого 2015 року, його позовні вимоги були задоволені повністю рішенням суду від 28 квітня 2016 року, яке набрало законної сили.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Крім того, оскільки рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року заборгованість у повному обсязі за тим самим кредитним договором вже стягнута, а тому повторне стягнення кредиту всупереч положень статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов`язання, а тому позовні вимоги також є необґрунтованими.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Статтею 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється: - після спливу визначеного договором строку кредитування; - у разі пред`явлення до позичальника вимоги дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів відповідно до ст. 1050 Цивільного кодексу.

Таким чином, позивач у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 21 червня 2021 року на 03 грудня 2014 року відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України.

Отже, після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію та позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено.

Такі правові висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, та Великою палатою Верховного Суду України в постанові від 04 липня 2018року по справі № 310/11534/13-ц.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими.

За таких обставин, у позивача відсутнє право стягувати проценти після закінчення строку дії кредитного договору, а вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц

Крім того стосовно вимог позивача про стягнення заборгованості по відсоткам з поручителя ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №68/08-Р від 21 червня 2008 року. Додатковою угодою від 24 жовтня 2011 року № 1 до договору поруки від 23 червня 2008 року № 68/08-Р у договір поруки внесено зміни щодо валюти та суми кредиту, строків виконання зобов`язання, процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до частини 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно із умовами договору та вимогами чинного законодавства.

Як свідчать матеріали справи, 03 грудня 2014 року АБ «Укргазбанк» звернувся до боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 з претензією про повернення заборгованості по кредиту в розмірі 142 930, 33 грн, згідно з якою керуючись ст. ст. 525, 526 ЦК України просив розглянути дійсну претензію та сплатити банку протягом 10 днів від дати отримання даної претензії суму заборгованості за простроченими та поточними нарахуваннями по кредит, процентам за кредитним договором, яка станом на 03 грудня 2014 року становить 142 930 грн 33 коп, з яких: прострочена заборгованість по процентам в сумі 4760,98 грн; прострочена заборгованість по кредиту в сумі - 17 940,26 грн; поточна заборгованість за процентами - 1 829,44 грн; поточна заборгованість за кредитом в сумі 118 399,65 грн, а також сплатити штрафні санкції відповідно до умов кредитного договору, що нараховані на момент погашення заборгованості. (а.с. 82-83).

Таким чином, звернувшись з претензією 03 грудня 2014 року банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором та 12 лютого 2015 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_1 , шляхом примусового продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк», як солідарного боржника з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 68/08-Р від 23 червня 2008 року станом на 16 березня 2015 року в сумі 136 850,86 грн та складається з заборгованості по кредиту строкової в розмірі 112 403,65 грн.; заборгованості по кредиту простроченої в розмірі 22 008,26 грн; заборгованості по процентах поточної в розмірі 882,85 грн; заборгованості по процентах простроченої в розмірі 1556,10 грн, з врахуванням коштів отриманих при зверненні стягнення на предмет іпотеки;стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» понесені судові витрати по 1512 грн 45 коп з кожної.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Керуючись однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права»,

Слід звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, з огляду на таке.

Так, в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від викладеного в якій правового висновку Касаційний цивільний суд бажав відступити, зазначено, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Такого ж самого висновку дійшов Верховний Суд України і в постановах № 6-1252цс16 від 21 вересня 2016 року, № 6-1047цс16 від 06 липня 2016 року, № 6-1412цс16 від 07 вересня 2016 року, № 6-2096цс16 від 27 вересня 2016 року.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

З огляду на викладене вище, банк використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, протягом 10 днів від дня отримання вимоги, та, звернувшись з позовом 12 лютого 2015 року, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок звернення стягнення на майно та стягнення заборгованість за кредитним договором № 68/08-Р від 23 червня 2008 року.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з десятого дня отримання вимоги про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

З огляду на зазначене можна зробити такі висновки.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Так, згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, зобов`язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов`язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Умови договору поруки, укладеного між сторонами, про його дію до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Аналіз положень частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

З наведеного вбачається, що порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обчисленню від цієї дати.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Як свідчать матеріали справи, відповідно до п. 5.1 договору поруки № 68/08-Р від 23 червня 2008 року цей договір набуває юридичної сили з моменту підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобов`язання позичальника за кредитним договором.

Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов`язання не зазначений або визначений моментом пред`явлення вимоги то відповідальність поручителя перед кредитором припиняється після закінчення одного року з дня укладення цього договору. (Пункт 5.2 договору).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Як вже встановлено вище, 03 грудня 2014 року АБ «Укргазбанк» звернувся до боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 з претензією про повернення заборгованості по кредиту в розмірі 142 930, 33 грн, та в подальшому 12 лютого 2015 року банк звернувся до суду з позовом з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за звернення стягнення на майно, рішенням суду позов задоволено. А з даним позовом до ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 банк звернувся до суду засобами поштового зв`язку 06 квітня 2018 року.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що згідно вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука є припиненою.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

За таких обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно дост. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно дост. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст.367,374,375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» - залишити без задоволення.

РішенняДзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 листопада 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : А.І. Колтунова

О.В. Маміна