Провадження № 22-ц/801/1328/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 рокуСправа № 127/23158/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Бойка В.М., в залі суду,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 04.07.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, у формі розписки, за яким позивач надала відповідачу кошти в розмірі 7000 доларів США. Строк повернення коштів був визначений 10.10.2012 року, однак відповідач вчасно кошти не повернула.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2013 року стягнуто із ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 7000 доларів США, що станом на день ухвалення рішення було еквівалентно 55951 грн., 3% річних за користування позикою в розмірі 1683 грн.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що ОСОБА_2 повернула борг лише 11.09.2015 року в сумі 55951 грн. і доказом цього є постанова державного виконавця про закриття виконавчого провадження від 11.09.2015 року. Однак, на час повернення вказаних коштів курс долара змінився і станом на 11.09.2015 року 55951 грн. було еквівалентно 2574,82 доларів США, відтак ОСОБА_1 вважає, що відповідач не доплатила 4826,10 доларів США, що станом на момент подачі позову згідно курсу Національного банку України еквівалентно 136096,02 грн.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг за договором позики в розмірі 4826, 10 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 136096,02 грн. та 3% річних за користування коштами в розмірі 12248, 64 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за користування коштами в розмірі 12 248, 64 грн. та судовий збір в розмірі 1224,86 грн.

В решті вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством не передбачено подвійного стягнення боргу, тому вимога про стягнення боргу є безпідставною, однак дійшов висновку про стягнення 3% річних за користування коштами.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вказуючи, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема судом не враховано, що на час фактичного повернення коштів курс долара змінився, тому ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки чинним законодавством не передбачено додаткового стягнення коштів, пов`язаного із збільшенням курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці. У відзиві ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 04.07.2012 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір позики, у формі розписки, за яким позивач надала відповідачу в борг кошти в розмірі 7000 доларів США відповідачу. Строк повернення коштів був визначений 10.10.2012 року (а.с.7)

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/24691/13-ц від 11.11.2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 04.07.2012 року в сумі 7000 доларів США, що еквівалентно, згідно офіційного курсу валют НБУ станом на 11.11.2013 року 55951,00 грн. та три проценти річних за прострочення повернення позики в сумі 1683,12 грн.

30.09.2015 року головним державним виконавцем Ленінського відділу ДВС ВМУЮ Янечик А.А. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №127/24691/13ц про стягнення боргу в сумі 58 710,46 грн., зв`язку із сплатою боргу в повному обсязі. (а.с. 22)

В обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 вказує на те, що еквівалент боргу на час постановлення зазначеного вище рішення суду є значно меншим від розміру еквіваленту цієї суми на час виконання рішення та фактичної сплати боргу, при цьому зроблено посилання на положення ст. 533 ЦК України.

Фактично позивач заявляє вимоги про стягнення коштів, що становлять курсову різницю знецінення грошової одиниці відносно долара США.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

У даному випадку позивач, як кредитор відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2013 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за борговою розпискою, визначивши заборгованість еквівалентну у валюті гривні України, та визначивши що заявлені до боржника вимоги є повним розміром заборгованості, включаючи 3% річних.

Кредитор, який сам визначив заборгованість еквівалентну у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Зазначені висновки узгоджуються з висновками про застосування норм права, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року (справа № 750/8676/15-ц, провадження № 14-79цс18) та постанові Верховного Суду по справі №357/16594/15-ц від 31 жовтня 2018 року.

Вказані обставин є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовляючи в стягненні боргу вищевказаних обставин не врахував та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову лише з підстав неможливості подвійного стягнення боргу.

Крім того, в оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції обґрунтовуючи свої висновки посилається на положення ст.ст. 570, 1212 ЦК України, які не регулюють правовідносин, що склались між сторонами, та відповідно не можуть бути застосовані у даній справі, що в свою чергу свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального права.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач звертаючись в суд з позовом визначила основну суму заборгованості в розмірі 4826,10 дол. США, що еквівалентно 136096,02 грн., від якої просила стягнути 3% річних за останні три роки.

Позовні вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню виключного за умови доведеності вимог про наявність простроченого грошового зобов`язання. В даному випадку відмова в задоволенні позову про стягнення основної суми боргу виключає можливість стягнення 3% річних від простроченої суми боргу, отже в цій частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають.

Висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову та можливість стягнення з відповідача 3% річних не містить жодного мотивування, не відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, не неправильне застосування норм матеріального права, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про відмову в задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, тому судові витрати у даній справі покладаються на позивача та відповідно не відшкодовуються з іншої сторони.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук