Номер провадження: 22-ц/813/420/19
Номер справи місцевого суду: 2-159/11
Головуючий у першій інстанції Бурнусус О.О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 ) про визнання права власності на спадкове майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемності правочину, виділ обов`язкової частки у спадщині та визнання права власності на спадкове майно, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Бурнусуса О.О. 07 червня 2018 року у м. Ізмаїл Одеської області, -

встановила:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання за нею, як спадкоємицею за заповітом, право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 , та складається із 1/2 частини житлового будинку літ. «А»: житлова кімната №5 площею 13,20 кв. м., кухня №6 площею 13,00 кв. м, дворовий водопровід №3; 1/2 частини огорожі №№1, 2, 4; 1/2 частини сараю літ. «Е»; 1/2 частини літньої кухні літ. «Б», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 лютого 2001 року дідусь позивачки ОСОБА_4 залишив заповіт, яким заповів їй все своє майно. Однак, нотаріальною конторою ОСОБА_2. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадкодавцем за життя не була проведена державна реєстрація права власності на вказану частину житлового будинку.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, яку неодноразово уточнював, і остаточно просив: 1) застосувати до договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , укладеного 19 червня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , наслідки недійсності нікчемного правочину, у відповідності до ст.216 ЦК України та ст.ст.47, 48 ЦК УРСР; 2) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , яку заповіла ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 року; 3) визнати за ОСОБА_1 право власності на обов`язкову частку у спадщині, що залишилася після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , та складається з 1/8 частини житлового будинку, розташованого АДРЕСА_1 ; 4) визнати за ОСОБА_1 право власності на 62/100 частин житлового будинку, розташованого АДРЕСА_1 за сукупністю: обов`язкова частка у спадщині в розмірі 1/8 частини та частка за заповітом в розмірі 1/2 частини; 5) визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , та складається з 1/4 частки житлового будинку АДРЕСА_2 ; 6) визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , та складається з 37/100 частки житлового будинку АДРЕСА_2 ; 7) визнати за ОСОБА_1 право власності на 62/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 за сукупністю: спадкове майно ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини та ОСОБА_4 в розмірі 37/100 частин. Також, просив стягнути з відповідачів солідарно у рівних частках судові витрати у розмірі 3500 гривень (а.с.212-221 т.3).

В обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 пояснив, що батьки сторін за період шлюбу побудували житловий будинок АДРЕСА_1 , а також житловий будинок АДРЕСА_3 . 18 червня 1997 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповідала своєму синові ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 не звертався, спадщину за заповітом прийняв шляхом управління та володіння спадковим майном спадкодавця. 19 червня 2001 року ОСОБА_4 , в порушення спадкових прав сина ОСОБА_1 , який є інвалідом та мав право на обов`язкову частку у спадщині, уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_4 . Позивач вважав, що вказане майно є спадковим майном після смерті батьків. Крім того, вважає, що вказана угода була укладена з порушенням норм ст.ст.47, 48, 227 ЦК УРСР, зокрема не була дотримана нотаріальна форма договору та порушені його спадкові права.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 червня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 було задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , та складається із 33/72 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , та складається із 7/18 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право на обов`язкову частку у спадщині, яка залишилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , та складається із 11/72 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, виділ обов`язкової частки у спадщині та визнання права власності на спадкове майно - відмовлено.

На вказане рішення суду була принесена апеляційна скарга ОСОБА_1 , у якій останній поставив питання про скасування судового рішення та ухвалення нового, яким позовні вимоги апелянта задовольнити у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що укладений 19 червня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_4 , який посвідчений Бесарабською товарною біржею в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №06-01, є недійсним, оскільки не посвідчений нотаріально. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_4 продав разом із будинком АДРЕСА_4 1/4 частину будинку, яка належала у якості спадкового майна апелянту.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 грудня 1952 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №136. Після укладення шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с.128, 188 т.2, а.с.96, 116, 146 т.3).

Від шлюбу у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 народилися діти: ІНФОРМАЦІЯ_4 року - син ОСОБА_1 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 05 березня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області (а.с.76 т.1, а.с.127 т.2, а.с.95, 117, 148 т.3); і ІНФОРМАЦІЯ_5 року - дочка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Ренійським районним РАГС 05 квітня 1956 року, а також свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим відділом РАГС Ренійської райдержадміністрації 25 грудня 1993 року(а.с.186 т.3).

11 січня 1979 року рішенням виконавчого комітету Ренійського міської ради народних депутатів за №2 ОСОБА_4 відведено земельну ділянку площею 585 кв.м для індивідуального будівництва по АДРЕСА_5 (а.с.88, 89 т.2).

17 лютого 1979 року комунальне господарство виконавчого комітету Ренійського міської ради народних депутатів, на підставі рішення виконавчого комітету Ренійського міської ради народних депутатів від 11 січня 1979 року за №2, надало ОСОБА_4 право безстрокового користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_5 , загальною площею 585 кв.м для забудови одноповерхового житлового будинку згідно із затвердженим проектом від 04 липня 1979 року за №201 (а.с.90 т.2).

24 грудня 1984 року ОСОБА_9 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла у дар 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 перейменування та надалі - АДРЕСА_1 , а.с.159 т.3) в м. Рені Одеської області, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Ренійської державної нотаріальної контори Одеської області в реєстрі за №3259 (а.с.99, 100, 142, 143 т.3).

10 липня 1991 року індивідуальне домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_5 , закінчено будівництвом та введено в експлуатацію. Як вбачається з акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння, будівництво розпочато у 1989 році, закінчено - у 1990 році (а.с.91, 229 т.2).

11 липня 1991 року рішенням виконавчого комітету Ренійського міської ради народних депутатів за №215 затверджено акт про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 10 липня 1991 року, яке належить ОСОБА_4 , житловою площею 40, 5 кв.м; БТІ дозволено зареєструвати домоволодіння АДРЕСА_4 (а.с.92 т.2).

23 вересня 1991 року Ренійським міським бюро технічної інвентаризації надано висновок про реєстрацію на праві особистої власності ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_7 (а.с.93 т.2).

21 жовтня 1993 року ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Ренійської державної нотаріальної контори Одеської області в реєстрі за №3168 (а.с.144, 145 т.3).

Стаття 22 КпШС України, яка діяла на час набуття права власності на спірні житлові будинки, визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен с подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У відповідності до ст.24 КпШС України роздільним майном вважалося лише майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, одержане ним під час шлюбу у дар або у порядку спадкування, а також речі індивідуального користування.

Згідно з ч.1 ст.28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Таким чином, аналіз вищенаведених норм сімейного законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, а також обставин справи, дали суду першої інстанції підстави для обгрунтованого висновку про те, що домоволодіння АДРЕСА_4 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_10 , незалежно від того, що воно було зареєстровано на ОСОБА_4 , та їх частки були рівними. Житловий будинок АДРЕСА_1 , був роздільним майном вказаного подружжя, оскільки він був одержаний ними під час шлюбу у дар.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, суд виходив з такого.

Відповідно до статей 224, 225 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

У судовому засіданні судом першої інстанції встановлено, що 19. червня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_4 , який посвідчений Бесарабською товарною біржею в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №06-01 (а.с.76, 94 т.2).

Згідно з довідкою Ренійського міського бюро технічної інвентаризації від 19 червня 2001 року домоволодіння , розташоване по АДРЕСА_5 , належить на праві особистої власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 19 червня 2001 року за реєстровим номером 06-01, що записано в реєстрову кадастрову книгу за №16-89-2185 (а.с.87, 231 т.2).

Частина 1 статті 47 ЦК УРСР визначала, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

За змістом ст.247 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України, викладених в п.4 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28 квітня 1978 року (далі - постанова Пленуму), з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори купівлі-продажу.

На час укладення зазначеного договору діяла ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за №1956-ХІІ, згідно якої не вимагалось подальше нотаріальне посвідчення угоди, укладеної на біржі.

Зі змісту ч.2 ст.12 Закону України «Про власність», який діяв на час укладення угоди, слідує, що громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом.

Відповідно до п.49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року і чинної на момент укладення договору між сторонами (19 червня 2001 року), - договір-купівлі продажу, зареєстрований на біржі, є документом, що підтверджує право власності на жилий будинок, що відчужується.

Отже, на час укладення угоди діючим законодавством не була встановлена заборона укладати договори купівлі-продажу житлових будинків на біржі.

Це також підтверджується положеннями Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року за № 121, де в п.9 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, зазначені договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею.

Як вбачається з матеріалів справи, реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_4 , було проведено в КП «Ренійське бюро технічної інвентаризації» 19 червня 2001 року за №16-89-2185 (а.с.76, 87 т.2).Отже, як вірно вказано у рішенні суду, всі вимоги Закону, який діяв на час виникнення правовідносин, були виконані.

Згідно з ч.1 ст.45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Відтак, враховуючи, що чинне на момент укладення договору купівлі-продажу законодавство не передбачало обов`язкового нотаріального посвідчення договорів, укладених на біржі, суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину з підстав недодержання його нотаріальної форми задоволенню не підлягали.

Що стосується вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину з підстав його невідповідності вимогам закону, суд виходив з такого.

Згідно ст.48 ЦК УРСР недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України, викладених пп.5 і 16 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28 квітня 1978 року (далі - постанова Пленуму) за правилами статті 48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особисті правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК).

У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

При вирішенні питання про визнання угоди недійсною суду необхідно враховувати, що визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором.

Відтак, враховуючи, що ст.48 ЦК УРСР не визнавала в імперативній формі недійсним правочин з підстав його невідповідності вимогам закону, а лише допускала можливість визнання його недійсним в судовому порядку на вимогу однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про те, що за наведених підстав договір купівлі продажу, укладений 19 червня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований на Бесарабській Товарній біржі, не є нікчемним від моменту його вчинення незалежно від рішення суду. На думку суду, даний правочин є оспорюваним. Отже, не будучи оспореним за волею його учасників або іншої заінтересованої особи, оспорюваний правочин є дійсним і породжує правові наслідки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення його учасників при його вчиненні.

Таким чином, аналіз наведених норм цивільного законодавства дав суду підстави для висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину з підстав його невідповідності вимогам закону, задоволенню не підлягали.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 , суд виходив з такого.

18 червня 1997 року ОСОБА_5 залишила заповіт, яким заповіла своєму сину ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.124 т.2)

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 25 березня 2003 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.180 т.1, а.с.125 т.2).

Відповідно до абз.1 п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Ураховуючи викладене, до спірних правовідносин сторін необхідно застосовувати положення ЦК УРСР.

Так, після смерті ОСОБА_5 згідно ст.525 ЦК УРСР відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складалося з: 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 ; 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_4 .

Згідно з ч.1 ст.549 ЦК УРСР, спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N45/5 (далі - Інструкція №45/5) визначалось, що доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Як вбачається з копії будинкової книги, ОСОБА_4 на момент смерті спадкодавця ОСОБА_5 був прописаний у спадковому будинку по АДРЕСА_2 (а.с.185, 203, 204 т.3), який в подальшому ним був відчужений за правовстановлюючими документами, що за змістом п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР, а також Інструкції №45/5, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, свідчить про його вступ в управління та володіння спадковим майном, а отже, про прийняття спадщини.

16 січня 2001 року ОСОБА_4 звернувся до Ренійського районного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_1 про розділ житлового будинку АДРЕСА_1 в натурі, посилаючись на те, що останній перешкоджає користуватися належною йому частиною (а.с.131, 171 т.2).

27 листопада 2002 року рішенням Ренійського районного суду Одеської області проведено розділ домоволодіння АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а саме: ОСОБА_4 виділено в конкретне користування з житлового будинку літ. «А» варіант перший: квартиру № 1: житлову кімнату №5 площею 13,20 кв.м, вартістю 2 562 грн., кімнату-кухню №6, площею 13,00 кв.м - 2 523 грн., дворовий водопровід №3 - 373 грн., 1/2 частину огорожі №№1, 2, 4 - 239 грн., 1/2 частини сараю літ. «К» - 43 грн., 1/2 частина літньої кухні літ.«Б» - 970 грн., в цілому на суму 6 710 грн., що складає 50,7% або 1/2 частини домоволодіння; ОСОБА_1 виділено в конкретне користування з житлового будинку літ. «А» варіант другий: квартиру № 2: житлову кімнату № 4 , площею 15,50 кв.м, вартістю 3 069 грн., кухню №3, площею 4,30 кв.м - 839 грн., коридор №2, площею 4,90 кв.м - 950 грн., льох літ. «Г» - 307 грн., 1/2 частини літньої кухні літ. «Б» - 970 грн., 1/2 частини сараю літ. «Е» - 42 грн., 1/2 частини огорожі №1, 2, 4 - 240 грн., вбиральню літ. «С» - 120 грн., всього на суму 6 537 грн., що складає 49,3 % або 1/2 частини домоволодіння. Коридор №1 із житлового будинку літ. «А», площею 3,50 кв.м вартістю 679 грн., а також земельна ділянка двору в розмірі 315 кв.м - залишені в загальному користуванні співвласників (а.с.12, 209 т.1, а.с.172 т.2).

Згідно з актом державного виконавця Ренійської державної виконавчої служби від 30 липня 2003 року, рішення Ренійського районного суду Одеської області від 27 листопада 2002 року виконано у повному обсязі (а.с.235 т.2).

Постановою Ренійської районної державної нотаріальної контори від 21 березня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_5 , оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно (а.с.138 т.3).

Приймаючи до уваги, що рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 27 листопада 2002 року не було вирішено питання про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 , а фактично виділено ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в конкретне користування по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 , суд дійшов до обгрунтованого висновку про те, що спадкування після смерті ОСОБА_5 на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 здійснюється за заповітом, а на 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_4 - за законом.

Викладене узгоджується із відомостями, викладеними в довідці КП «Ренійське бюро технічної інвентаризації» за вих.№199 від 29 травня 2017 року, згідно з якими власниками домоволодіння АДРЕСА_1 , є ОСОБА_5 - 1/2 частини (на підставі договору дарування №3259 від 24 грудня 1984 року) та ОСОБА_4 - 1/2 частини (на підставі договору дарування №3168 від 21 жовтня 1993 року) (а.с.160 т.3).

Відповідно до ч.1 ст.534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Статтею 535 ЦК УРСР передбачалося, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу (ч.1 ст.537 ЦК УРСР).

Згідно з ч.1 ст.529 ЦК ЦРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Отже, спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_5 були: чоловік ОСОБА_4 , син ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_3 .

На час смерті спадкодавця ОСОБА_4 (пенсіонер) та ОСОБА_1 (інвалід ІІІ групи) були непрацездатними, а отже, мали право на обов`язкову частку у спадщині.

Дочка ОСОБА_3 в управління або володіння спадковим майном не вступила, заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини не подавала.

Разом з тим, відповідно до ст.535 ЦК УРСР ОСОБА_4 після смерті дружини прийняв спадщину, яка складалася з 1/9 частини (2/3 від 1/6 частки) будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 , в свою чергу, за заповітом прийняв спадщину, яка складалася з 7/18 (1/2 - 1/9 обов`язкової частки ОСОБА_4 ) частки будинку АДРЕСА_1 , а також 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_4 , у відповідності до ст.529 ЦК УРСР.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 7/18 частки будинку АДРЕСА_1 .

Вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , та складається з 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_4 , задоволенню не підлягали, оскільки договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 вказаний житловий будинок, є чинним і недійсним у встановленому законом порядку не визнавався.

Вирішуючи первісні та зустрічні позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 , суд виходить з такого.

За змістом витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №18689541 від 23 лютого 2009 року та спадкової справи за вих.№996/01-16 від 01 листопада 2016 року ОСОБА_4 02 лютого 2001 року залишив заповіт, зареєстрований за №211, яким заповів все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, в тому числі і належну йому 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , своїй онуці - ОСОБА_2 (а.с.7 т.1, а.а.123 т.2, а.с.61, 64, 101 т.3).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 30 грудня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8, 181 ч.1, а.с.126 т.2).

Після смерті ОСОБА_4 згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з 11/18 (1/2 + 1/9)частин будинку АДРЕСА_1 .

13 січня 2009 року ОСОБА_2 звернулася до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті дідуся ОСОБА_4 ; ІНФОРМАЦІЯ_6 року - із відповідною заявою звернувся ОСОБА_1 (а.с.133, 134 т.1, а.с.129, 158, 160 т.2, а.с.57, 60 т.3).

12 лютого 2014 року рішенням Ренійського районного суду Одеської області було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування (а.с.185-187 т.1, а.с.81-83 т.2).

Постановою Ренійської районної державної нотаріальної контори від 18 лютого 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно (а.с.236 т.2).

Постановою Ренійської районної державної нотаріальної контори від 17 вересня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 , оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно (а.с.40, 94 т.3).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частина 1 ст.1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, які визначені у заповіті.

Згідно з ч.3 ст.1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

До осіб, які мають право на обов`язкову частку незалежно від змісту заповіту після смерті ОСОБА_4 відноситься його син ОСОБА_1 , оскільки останній є інвалідом дитинства безстроково, що підтверджується витягом із акту огляду у МСЕК до довідки серії МСЕ №083620 (а.с.35, 78-80, 84 т.1, а.с.159, 167-169 т.2, а.с.59 т.3).

Відтак, враховуючи викладене, суд дійшов до вірного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на обов`язкову частку у спадщині підлягали частковому задоволенню, а саме - на 11/72 (1/4 від 11/18) частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно підлягали частковому задоволенню, а саме на 33/72 (11/18 - 11/72 обов`язкова частка ОСОБА_1 ) частини, але без визначення конкретних літер.

Враховуючи, що до складу спадщини ОСОБА_4 не входила будь-яка частина житлового будинку АДРЕСА_2 , оскільки за життя він розпорядився нею, зважаючи на ту обставину, що договір купівлі-продажу недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на певну частину вказаного житлового будинку, задоволенню не підлягали.

Вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно за сукупністю (абз. 3 п.2, абз. 3 п.3 позовних вимог, а.с.220, 221 т.3) фактично є дублюванням вимог про визнання права власності на спадкове майно, а тому задоволенню також не підлягали.

Ткрім того, як вірно вказано у рішенні суду, не підлягала задоволенню заява позивача про застосування строку позовної даності, передбаченого ст.71 ЦК УРСР, оскільки у задоволенні вимог ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину було відмовлено по суті.

Колегія суддів не приймає до уваги довід апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що укладений 19 червня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_4 , який посвідчений Бесарабською товарною біржею в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №06-01, є недійсним, оскільки не посвідчений нотаріально, оскільки чинне на момент укладення договору купівлі-продажу законодавство не передбачало обов`язкового нотаріального посвідчення договорів, укладених на біржі

Крім того, необгрунтованим є довід апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 продав разом із будинком АДРЕСА_4 1/4 частину будинку, яка належала у якості спадкового майна апелянту, оскільки вказаний договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 спірний житловий будинок, є чинним, і недійсним у встановленому законом порядку не визнавався.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 червня 2018 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 червня 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 01 листопада 2019 року.

Головуючий С.О.Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе