Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 359/3766/16-ц

провадження № 61-5375св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Перший заступник прокурора Київської області, який діє в інтересах держави,

відповідачі: Великоолександрівська сільська рада Бориспільського району Київської області, ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Група Інвест-Проект»,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Профі-Факторинг», приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мурга Світлана Геннадіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2017 року у складі судді Борця Є.О. та рішення Апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Сержанюка А. С., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2016 року Перший заступник прокурора Київської області, діючи в інтересах держави, звернувся до суду з позовом до Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Інвест-Проект» (далі - ТОВ «Група Інвест-Проект»), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Профі-Факторинг» (далі - ТОВ «Профі-Факторинг»), приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мурга С. Г., про визнання недійсними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору про встановлення права користування об`єктом нерухомого майна, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Великоолександрівської сільської ради від 26 квітня 2013 року №1158-48-VI був затверджений проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1685 га для ведення особистого селянського господарства в селі Чубинське Бориспільського району. 07 листопада 2013 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_3. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 2014 року ОСОБА_2 відчужила належну їй на праві власності земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 . Рішенням Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 21 березня 2014 року №1873-63-VI змінено цільове призначення зазначеної земельної ділянки із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 . В подальшому на підставі договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) від 30 липня 2015 року № 985 ОСОБА_1 передав вищевказану земельну ділянку у строкове платне користування ТОВ «Група Інвест-Проект». Крім цього, за договором іпотеки від 02 червня 2015 року № 672 ОСОБА_1 надав вищевказану земельну ділянку ТОВ «Профі-Факторинг» як гарантію виконання своїх фінансових зобов`язань. Спірна земельна ділянка відноситься до земель загального користування населеного пункту (парк, сквер тощо), тому, зважаючи на положення частини 3 статті 83 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), передача таких земель у приватну власність не допускається. Таким чином, приймаючи вищевказані рішення, Великоолександрівська сільська рада Бориспільського району Київської області перевищила надані їй законодавством повноваження, передбачені статтею 19 Конституції України, статтями 12, 23, 83, 122 ЗК України, а також пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр». Враховуючи викладене, Перший заступник прокурора Київської області просив: визнати недійсним та скасувати рішення Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 26 квітня 2013 року № 1158-48-VI, яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1685 га для ведення особистого селянського господарства в селі Чубинське Бориспільського району, та рішення Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 21 березня 2014 року №1873-63-VI «Про зміну цільового призначення земельної ділянки, що знаходиться у власності ОСОБА_1 »; скасувати рішення приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мурги С. Г. від 31 січня 2014 року № 10533226 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 на території села Чубинське Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району; визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Група Інвест-Проект», від 30 липня 2015 року №985; витребувати на користь територіальної громади села Чубинське в особі Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1685 га, кадастровий номер НОМЕР_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2017 року позов задоволено частково. Скасовано рішення Великоолександрівської сільської ради від 26 квітня 2013 року №1158-48-VI, яким був затверджений проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1685 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 . Скасовано рішення Великоолександрівської сільської ради від 21 березня 2014 року №1873-63-VI в частині зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,1685 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що рішення Великоолександрівської сільської ради від 26 квітня 2013 року №1158-48-VI суперечило пункту «а» частини 3 статті 83 ЗК України та порушило право власності на землю територіальної громади села Чубинське Бориспільського району. Зміна цільового призначення земельної ділянки з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування багатоквартирного житлового будинку суперечить положенням частини п`ятої статті 20, статті 33 ЗК України. Тому з метою відновлення законності належить скасувати рішення Великоолександрівської сільської ради від 21 березня 2014 року №1873-63-VI в частині зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_1 . З огляду на положення частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою не передбачено одночасного скасування та визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, суд дійшов висновку про відсутність підстав для додаткового визнання недійсними рішень Великоолександрівської сільської ради від 26 квітня 2013 року №1158-48-VI та від 21 березня 2014 року №1873-63-VI. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 26 травня 2014 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1685 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 і на підставі зазначеного судового рішення в рішення приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Мурги С.Г. від 31 січня 2014 року №10533226 була внесена зміна щодо підстави виникнення у ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку. Ухвала Бориспільського міськрайонного суду від 26 травня 2014 року набрала законної сили, доказів її скасування матеріали справи не містять, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для припинення юридичної дії рішення приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Мурги С. Г. від 31 січня 2014 року № 10533226. Виходячи з того, що ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки, він мав право на власний розсуд розпорядитися цим об`єктом нерухомого майна, з огляду на положення частини 1 статті 319 ЦК України суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору про право забудови земельної ділянки (суперфіцію), укладеного 30 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Група Інвест-Проект». Витребування об`єкта нерухомого майна з володіння ОСОБА_1 призведе до фактичного перегляду законності ухвали Бориспільського міськрайонного суду від 26 травня 2014 року, що буде свідчити про нехтування принципом юридичної визначеності та про свавільне порушення права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. З огляду на це суд вважав, що відсутні підстави для витребування з володіння ОСОБА_1 земельної ділянки. Перший заступник прокурора Київської області дізнався про рішення Великоолександрівської сільської ради від 26 квітня 2013 року №1158-48-VI із заяви мешканців села Чубинське Бориспільського району лише 08 вересня 2015 року і з цієї дати розпочався перебіг трирічної позовної давності. З позовом до суду Перший заступник прокурора Київської області звернувся 28 квітня 2016 року, тобто в межах позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2017 року апеляційні скарги Першого заступника прокурора Київської області та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Скасовано рішення приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мурги С. Г. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 на території села Чубинське Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 31 січня 2014 року, індексний номер: 10533226. Визнано недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_1 для забудови (суперфіцію), укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Группа Інвест-Проект», від 30 липня 2015 року № 985. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади села Чубинське в особі Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області земельну ділянку площею 0,1685 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , яка розташована в селі Чубинське Бориспільського району Київської області. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В решті рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду в задоволеній частині позовних вимог є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Проте суд апеляційної інстанції не погодився з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні іншої частини позовних вимог, так як з огляду на задоволення судом першої інстанції позову в частині скасування рішень Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 26 квітня 2013 року № 1158-48-VI, від 26 квітня 2013 року № 1873-63-VI в частині зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_1 , підлягає скасуванню й рішення приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мурги С. Г. від 31 січня 2014 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку. Спірна земельна ділянка набута ОСОБА_1 у власність всупереч чинному законодавству, тому є підстави для задоволення вимог Першого заступника прокурора Київської області про витребування її з чужого володіння на користь територіальної громади. Також, з урахуванням положень частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, підлягає визнанню недійсним договір про встановлення права користування вищевказаною земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Група Інвест-Проект», від 30 липня 2015 року № 985. Зважаючи на відсутність в матеріалах цивільної справи доказів на підтвердження того, що Першим заступником прокурора Київської області пропущено строк звернення до суду з позовом, судом не прийнято до уваги відповідні доводи ОСОБА_1

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У січні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не наведено мотивів, з яких він виходив, відмовляючи в задоволенні заяви про застосування позовної давності. До початку розгляду справи по суті позивачем не було надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема того, що спірна земельна ділянка була віднесена до земель загального користування. Посилаючись в рішеннях на копію довідки начальника управління Держземагенства у Бориспільському районі від 05 березня 2013 року № 637-д, а також на викопіювання з проекту формування території Великоолександрівської сільської ради, суди не аргументували можливості визнання цих доказів належними та допустимими. Прокурором не обґрунтовано наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в судах і в цій справі інтереси держави не порушені. Також суд апеляційної інстанції безпідставно задовольнив вимоги прокурора щодо витребування майна, оскільки право власності ОСОБА_1 виникло з підстав, визначених законом, а саме на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У квітні 2018 року Перший заступник прокурора Київської областіподав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень і просив відмовити в задоволенні скарги, посилаючись на те, що судами першої та апеляційної інстанцій зроблено обґрунтований висновок про те, що прокуратура вперше дізналася про оскаржуване рішення Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 26 квітня 2013 року № 1158-48-VI лише 08 вересня 2015 року, а тому судами правомірно відхилено заяву відповідача про застосування позовної давності. Факт належності спірної земельної ділянки до земель загального користування населених пунктів підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Доводи відповідача про те, що у спірних правовідносинах не порушено інтересів держави, є безпідставними, оскільки звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення у власність територіальної громади земель, які незаконно, без відповідної правової підстави вибули з її власності. Ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2014 року про затвердження мирової угоди у справі № 359/3369/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя не стосується предмета доказування у цій справі та не має жодного відношення до законності отримання спірної земельної ділянки.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 12 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

19 березня 2018 року справа № 359/3766/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 19 жовтня 2012 року № 903-41-VI було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1685 га для ведення особистого селянського господарства в селі Чубинське Бориспільського району Київської області.

Іншим рішенням Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 26 квітня 2013 року №1158-48-VI вказаний проект землеустрою затверджено та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,1685 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель комунальної власності Великоолексадрівської сільської ради.

07 листопада 2013 року державним реєстратором реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київській області прийнято рішення, індексний номер 7682107, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 листопада 2013 року № 12362166.

07 листопада 2013 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер НОМЕР_3, видане реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київській області.

31 січня 2014 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу, за яким вона відчужила належну їй земельну ділянку ОСОБА_1 .

Рішенням приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мурги С. Г., індексний номер 10533226, від 31 січня 2014 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1685 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 .

Рішенням Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 21 березня 2014 року № 1873-63-VI цільове призначення земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,1685 га, що знаходиться у приватній власності ОСОБА_1 , було змінено на будівництво та обслуговування багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_1 на території Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

30 липня 2015 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Група Інвест-Проект» договір про право забудови земельної ділянки (договір суперфіцію), за яким ОСОБА_1 передав земельну ділянку в користування ТОВ «Група Інвест-Проект» для будівництва на ній багатоквартирного житлового будинку. Договір зареєстрований державним реєстратором реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області 30 липня 2017 року, індексний номер 23291894.

02 червня 2015 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Профі-Факторинг» договір іпотеки, за яким передав в іпотеку товариству спірну земельну ділянку як гарантію виконання фінансових зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 12 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (прийняття рішення Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 26 квітня 2013 року № 1158-48-VI), передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За змістом статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Відповідно до частини другої статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Одержання громадянами земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації визначено статтями 116, 118 ЗК України, відповідно до вимог яких погодження передачі земельної ділянки у власність здійснюється на підставі проекту відведення земельної ділянки, який розробляється на замовлення громадян організаціями, що мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, обумовлені угодою сторін, та погоджується встановленими законом органами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що передана ОСОБА_2 земельна ділянка належала до земель комунальної власності та не могла передаватися у приватну власність, суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, дійшов висновку про порушення Великоолександрівською сільською радою Бориспільського району Київської області вимог ЗК України, і зазначені обставини є підставою для скасування рішення Великоолександрівської сільської ради від 26 квітня 2013 року №1158-48-VI, яким було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки та надано її у власність, а також - для скасування рішення цієї ради від 21 березня 2014 року №1873-63-VI в частині зміни цільового призначення земельної ділянки з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови в позові прокурора та ухвалюючи нове рішення в цій частині про скасування рішення приватного нотаріуса від 31 січня 2014 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, про визнання недійсним договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Група Інвест-Проект», від 30 липня 2015 року № 985 та про витребування земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що спірна земельна ділянка була набута ОСОБА_1 у власність всупереч вимогам чинного законодавства.

Однак такі висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема: поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на викладене положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави і органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність земель державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні.

У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 338/180/17 звернуто увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Уразі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

З огляду на викладене та з урахуванням того, що однією з позовних вимог в цій справі є витребування земельної ділянки в останнього її набувача ОСОБА_1 на користь територіальної громади, суди попередніх інстанцій не перевірили, чи є ефективним способом захисту права власника заявлені прокурором вимоги про скасування рішень органу місцевого самоврядування, яким спірну земельну ділянку передано у власність ОСОБА_2 , та про зміну цільового призначення земельної ділянки, про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, про визнання недійсним договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію).

Встановлення вказаних обставин має важливе значення для правильного вирішення справи в частині наведених позовних вимог, оскільки за змістом вищезазначених правових висновків Великої Палати Верховного Суду у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неефективним, в задоволенні відповідних позовних вимог необхідно відмовити.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

Встановивши, що останній набувач спірної земельної ділянки ОСОБА_1 набув право власності на неї на підставі оплатного договору купівлі-продажу від 31 січня 2014 року, укладеного між ним як покупцем і ОСОБА_2 як продавцем, суди не з`ясували і не зазначили в оскаржуваних судових рішеннях, чи з волі власника це майно вибуло з його володіння та чи є ОСОБА_1 його добросовісним набувачем.

Від з`ясування зазначених обставин залежить правильне вирішення справи в частині позовних вимог про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Відповідно до статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином зібрані у справі докази, не виклали в судових рішеннях в достатній мірі мотиви, на яких вони базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що судами не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов