Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 464/10988/14-ц

провадження № 61-9441св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Львівська міська рада, ОСОБА_2 ,

третя особа - Державна інспекція сільського господарства у Львівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Богонюка М. Я., Гриновця Б. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування рішень міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовну заяву мотивовано тим, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину від 01 березня 2012 року вона успадкувала після смерті ОСОБА_3 домоволодіння на АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 успадкувала зазначене домоволодіння після смерті ОСОБА_4 , яка успадкувала його після смерті ОСОБА_5 , яка, у свою чергу, успадкувала його після смерті ОСОБА_6

На підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 зареєструвала своє право власності на нерухоме майно, у тому числі на огорожу навколо земельної ділянки площею 0,3436 га, у Комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та Експертної оцінки» (далі - КП ЛОР «БТІ та ЕО»).

Згідно з постановою Винниківського райвиконкому Львівської області від 17 грудня 1946 року № 30 ОСОБА_6 в цілому передано садибу евакуйованої до Польщі ОСОБА_7 , яка залишила житлові будівлі площею 270 кв. м, земельну ділянку площею 0,43 га, у тому числі орна земля - 0,29 га, що стверджується архівною довідкою від 11 вересня 2014 року.

За результатами інвентаризації земель Львівської міської ради, проведеної у 1959 році, земельна ділянка, загальною площею 3 090 кв. м, на АДРЕСА_1 , залишена в користування ОСОБА_6 , зокрема частина земельної ділянки площею 1 890 кв. м, до фактичного вилучення.

Оскільки в подальшому рішення, яким би частина земельної ділянки площею 1 890 кв. м була вилучена і включена до земельного фонду Львівської міської ради, прийнято не було, рішення суду, яким би примусово припинялось право користування земельною ділянкою, також не виносилось, то до позивачки разом із правом власності на нерухоме майно перейшло і право користування земельною ділянкою, на якій воно розміщено, загальною площею 3 090 кв. м. Незважаючи на наведене, Львівська міська рада не визнає її права користування зазначеною земельною ділянкою та частину земельної ділянки площею 0,0868 га, що знаходиться на АДРЕСА_2 продала на земельних торгах ОСОБА_2

З урахуванням уточнення позовних вимог та ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 06 липня 2015 року про закриття провадження у справі в частині вимог, ОСОБА_1 просила суд: визнати протиправною та скасувати ухвалу сесії Львівської міської ради від 10 липня 2014 року № 3603 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 , визначеної для продажу у власність на земельних торгах»; визнати протиправною та скасувати ухвалу сесії Львівської міської ради від 31 липня 2014 року № 3730 «Про продаж земельної ділянки на АДРЕСА_2 з аукціону під забудову»; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0868 га, від 07 жовтня 2014 року, укладений між Львівською міською радою та ОСОБА_2

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила зобов`язати ОСОБА_1 та інших осіб не чинити перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні земельною ділянкою на АДРЕСА_2 , площею 0,0868 га, яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2014 року.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що за договором купівлі-продажу від 07 жовтня 2014 року вона придбала земельну ділянку АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0868 га. Однак ОСОБА_1 , яка не має жодного правовстановлюючого документа на вказану земельну ділянку, чинить їй перешкоди у користуванні придбаною земельною ділянкою.

Вважає, що за домоволодінням АДРЕСА_1 було закріплено в постійноме користування лише земельну ділянку площею лише 1 200 кв. м, а решта землі до вказаного будинковолодіння, починаючи з 23 червня 1959 року, не належала і не перебувала в тимчасовому користуванні ОСОБА_6

ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 успадковано лише земельну ділянку площею 1 200 кв. м, яка закріплена за належним їй на праві власності будинком АДРЕСА_1 , оскільки спадкоємці після смерті ОСОБА_6 своїх спадкових прав на користування земельними ділянками в більшому розмірі не оформляли.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - Державна інспекція сільського господарства в Львівській області, про визнання протиправними та скасування ухвал Львівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки задоволено. Визнано протиправною та скасовано ухвалу сесії Львівської міської ради від 10 липня 2014 року № 3603 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 , визначеної для продажу у власність на земельних торгах». Визнано протиправною та скасовано ухвалу сесії Львівської міської ради від 31 липня 2014 року № 3730 «Про продаж земельної ділянки на АДРЕСА_2 з аукціону під забудову». Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0868 га, від 07 жовтня 2014 року, укладений між Львівською міською радою та ОСОБА_2

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки чинний на час виникнення спірних правовідносин ЦК УРСР від 1922 року передбачав поняття домоволодіння як розташування на одній земельній ділянці житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, згідно з планом Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації вказаний житловий будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 3 090 кв. м, а рішення про часткове вилучення земельної ділянки уповноваженим органом так і не приймалось, тому площа земельної ділянки, яка перейшла у користування ОСОБА_1 в порядку спадкування, складає 3 090 кв. м. Крім цього, Львівською міською радою протиправно не встановлено фактичного землекористувача спірної земельної ділянки під час затвердження її до продажу, хоча цю земельну ділянку спочатку потрібно було вилучити у встановленому законом порядку у землекористувача ОСОБА_1 і лише потім вирішувати питання про її продаж чи надання іншим особам.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , та Львівської міської ради задоволено. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - Державна інспекція сільського господарства в Львівській області, про визнання протиправними та скасування ухвал Львівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у володінні, користуванні та розпорядженні земельною ділянкою на АДРЕСА_2 , площею 0,0868 га, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять належним чином оформлених правовстановлюючих документів на право користування частиною земельної ділянки площею 1 890 кв. м за спадкоємцями ОСОБА_6

ОСОБА_1 не є землекористувачем спірної земельної ділянки, оскільки не має договору оренди земельної ділянки тадержавного акта на право постійного користування земельною ділянкою.

За життя спадкодавця ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на АДРЕСА_3 від 19 вересня 2001 року, де при описі меж земельної ділянки вказано суміжну земельну ділянку АДРЕСА_2 , а також земельну ділянку на АДРЕСА_4 , яка знаходилася в користуванні ОСОБА_9 згідно з договором оренди ще з 20 вересня 1996 року. У подальшому із зверненням про надання вказаної земельної ділянки в оренду до Львівської міської ради звертався син ОСОБА_9 - ОСОБА_10

Встановлені обставини у справі вказують на безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , права та законні інтереси якої (за умови недоведеності права користування спірною земельною ділянкою) не порушені в результаті прийняття оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування та укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір у частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні земельною ділянкою на АДРЕСА_2 , площею 0,0868 га, яка належить позивачці на праві приватної власності, виходив з доведеності позовних вимог, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом не підлягають задоволенню і остання не спростувала доводів зустрічної позовної заяви стосовно невизнання з боку ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 , наявність перешкод останній в доступі до спірної земельної ділянки, а також використання ОСОБА_1 . цієї земельної ділянки для складування господарських матеріалів, що вбачається з фотознімків, долучених до матеріалів справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає критеріям законності і обґрунтованості. Висновки суду апеляційної інстанції про відсутність потреби у вилученні спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 з огляду на відсутність зареєстрованих прав щодо постійного користування чи права власності на неї спростовуються ухвалою Львівської міської ради від 10 липня 2014 року № 3603. Апеляційним судом проігноровано вимоги частини другої статті 1255 ЦК України та не враховано роз`яснення, викладені у підпункті 2 пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до яких право користування земельною ділянкою є похідним від права спадкування жилого будинку, яке оформлено у нотаріальному порядку і здійснена державна реєстрація права власності на будинковолодіння включно з огорожею довкола спірної ділянки.

Зазначала, що при переході права власності на споруду переходить також і право власності на земельну ділянку або на її частину, а примусове припинення права користування земельною ділянкою може бути здійснено лише в судовому порядку, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1275цс15.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у вересні 2016 році до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник Львівської міської ради заперечував проти її доводів, а оскаржуване рішення апеляційного суду вважав законним і обґрунтованим. Зазначав, що ОСОБА_1 не вказала, які саме норми матеріального та процесуального права помилково застосовані судом. Будь-які рішення щодо передачі частини спірної земельної ділянки у законне користування ОСОБА_1 чи її спадкодавця ОСОБА_3 матеріали справи не містять. Натомість, згідно з технічним паспортом на житловий будинок на АДРЕСА_1 від 05 липня 2012 року площа земельної ділянки для обслуговування вказаного будинку становить 0,12 га. Доводи ОСОБА_1 про необхідність вилучення земельної ділянки площею 0,0868 га у судовому порядку спростовуються відсутністю у неї будь якого майнового права щодо спірної земельної ділянки.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - Державна інспекція сільського господарства у Львівській області, про визнання протиправними та скасування рішень міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року цивільну справу № 464/10988/14 передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди встановили, що згідно з витягом про державну реєстрацію прав ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 16 березня 2012 року, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи щодо об`єкта нерухомості на АДРЕСА_1, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01 березня 2012 року, виданого Другою львівською державною нотаріальною конторою.

Згідно із зазначеним свідоцтвом ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку АДРЕСА_1 : дерев`яної літньої кухні, дерев`яного тамбура, дерев`яного сараю, дерев`яної вбиральні, огорожі з металевої сітки, металевої хвіртки, металевих огорож (т. 1, а. с. 3).

ОСОБА_3 вищезазначене майно належало на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 травня 1999 року, виданого Першою львівською державною нотаріальною конторою як спадкоємцю після смерті її сестри ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 травня 1999 року відомо, що спадкове майно, яке знаходиться на АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_6 згідно з постановою Винниківської районної ради депутатів трудящих Львівської області від 17 грудня 1946 року за № 30 «Про передачу будинків переселенцям з Польщі» та довідки райфінвідділу про розрахунок від 18 червня 1958 року, зареєстрованих у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації 29 червня 1959 року за реєстровим № 3137. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 спадкоємцем була його дружина ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, а після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкоємцем була її дочка ОСОБА_4 , яка спадщину прийняла, але також не оформила своїх спадкових прав (т. 1, а. с. 3).

Постановою Виконавчого комітету Винниківської ради депутатів трудящих Львівської області від 17 грудня 1946 року № 30 «Про передачу будинків переселенцям з Польщі» переселенцю з Польщі ОСОБА_6 , який прибув до села Козельники Винниківського району Львівської області, передано садибу ОСОБА_7 (евакуйованої до Польщі), розміром 270 кв. м, з будівлями, загальною оцінкою на суму 4 535 крб. Враховано вартість будівель, залишених ОСОБА_6 в Польщі, за актом опису майна від 15 січня 1945 року на суму 1433 крб та зобов`язано райфінвідділ прийняти від ОСОБА_6 грошову різницю між зданим та одержаним майном у сумі 3 102 крб (інвентаризаційна справа а. с. 9).

Зі змісту архівної довідки Державного архіву Львівської області від 11 вересня 2014 року № 771/01-36 відомо, що ОСОБА_7 при переселенні до Польщі у 1946 році в с. Козельники колишнього Винниківського району залишила таке нерухоме майно: житлові будівлі площею 270 кв. м, землю площею 0,43 га, в тому числі орну землю - 0,29 га, загальною вартістю 4 535 крб (т. 1, а. с. 6).

Згідно з висновком Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 23 червня 1958 року, будинковолодіння на АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 на праві особистої власності (інвентаризаційна справа а. с. 11).

Унаслідок інвентаризації земель Львівської міської ради, яка була проведена у 1959 році, та на підставі рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради трудящих від 23 червня 1959 року № 683 ОСОБА_6 на АДРЕСА_1 фактично залишена в користуванні земельна ділянка загальною площею 3 090 кв. м. При цьому зазначеним рішенням встановлено, що земельна ділянка площею 1 200 кв. м закріплюється за будинковолодінням, а земельна ділянка площею 1 890 кв. м підлягає вилученню із включенням в міськземфонд, однак залишається в тимчасовому користуванні за землекористувачем до її фактичного вилучення (т. 1, а. с. 7).

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії листа Управління Держкомзему у м. Львів від 25 квітня 2012 року за № 40/3/281, згідно із земельно-кадастровими даними, земельна ділянка на АДРЕСА_2 входить в межі земельної ділянки площею 0,3460 га, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_11 без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування (згідно зі списком землекористувачів та землевласників Галицького району м. Львова, затверджного рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 06 лютого 1998 року за № 51 «Про інвентаризацію земель м. Львова») (т. 1, а. с. 9).

Ухвалою сесії Львівської міської ради від 10 липня 2014 року № 3603 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 , визначеної для продажу у власність на земельних торгах» припинено ОСОБА_11 право користування земельною ділянкою, площею 0,0868 га по АДРЕСА_2 ; затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0868 га на АДРЕСА_2 , визначеної для продажу у власність на земельних торгах (аукціоні) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (т. 1, а. с. 47).

Ухвалою сесії Львівської міської ради від 31 липня 2014 року № 3730 «Про продаж земельної ділянки на АДРЕСА_2 з аукціону під забудову» затверджено звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,0868 га на АДРЕСА_2 , яка становить 823 980 грн; визначено стартову ціну продажу зазначеної земельної ділянки на земельних торгах (аукціоні) - 823 980 грн; затверджено крок аукціону до 5 відсотків від стартової ціни продажу; доручено управлінню природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування забезпечити організацію проведення земельних торгів (аукціону) та після їх проведення та визначення переможця у день їх проведення укласти з ним договір купівлі-продажу земельної ділянки (т. 1, а. с. 46).

На підставі вищезазначених ухвал Львівської міської ради, 07 жовтня 2014 року між Львівською міською радою та ОСОБА_2 укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки на АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0868га, з цільовим призначенням - землі для житлової та громадської забудови (т. 1 а. с. 69-71).

Право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку 07 жовтня 2014 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та підтверджується відповідним витягом (т. 1, а. с. 72).

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з первісним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що вона успадкувала право користування на всі земельні ділянки, які були надані ОСОБА_6 відповідно до постанови Виконавчого комітету Винниківської ради депутатів трудящих Львівської області від 17 грудня 1946 року № 30, а тому ухвали Львівської міської ради, якими припинено таке право та прийнято рішення про продаж земельної ділянки, вважала незаконними.

Оскільки матеріали справи не містять та під час розгляду справи не здобуто доказів наявності у ОСОБА_3 , як безпосереднього спадкодавця ОСОБА_1 , правовстановлюючих документів на її ім`я на право користування земельною ділянкою площею 3 090 кв. м, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 успадкувала право користування земельною ділянкою площею 1 200 кв. м, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 , останній належить позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 березня 2012 року.

За таких обставин вимоги позивачки про скасування ухвал сесії Львівської міської ради від 10 липня 2014 року № 3603 та від 31 липня 2014 року № 3730, що стосуються земельної ділянки, яка їй не належить, є безпідставними.

При цьому, виходячи з правомірності відчуження Львівською міською радою на користь ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, апеляційний суд вважав наявними правові підстави щодо усунення перешкод у користуванні нею для нового власника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду та вважає, що доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Згідно з абзацом третім пункту 5 постанови Верховної Ради УРСР від 18 грудня 1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.

Відповідно до статті 22 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, забороняється.

Згідно зі статтею 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.

Форми державних актів встановлюються Верховною Радою Української РСР.

Відповідно до статті 24 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, право тимчасового користування землею (в тому числі і на умовах оренди) оформляється договором.

Форма договору і порядок його реєстрації встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що у зв`язку з набранням чинності з 15 березня 1991 року ЗК Української РСР спадкоємець ОСОБА_4 була зобов`язана оформити своє право тимчасового користування земельною ділянкою шляхом укладення договору з органом місцевого самоврядування, оскільки приступати до користування земельною ділянкою без складення правовстановлюючого документу заборонялося.

Згідно з витягом з архіву від 09 листопада 2011 року № Г-1332 вбачається, що рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих Львівської області від 23 червня 1959 року № 683, за будинковолодінням АДРЕСА_1 закріплено земельну ділянку площею 1 200 кв. м.

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 травня 1999 року відомо, що спадкове майно, яке успадкувала ОСОБА_3 , складається із житлового будинку разом з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1 200 кв. м.

В інвентарній справі на вказане будинковолодіння знаходиться витяг з реєстру права власності на нерухоме майно (позивачки), згідно з яким площа земельної ділянки складає 1 200 кв. м.

Відповідно до частини другої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Як роз`яснено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_4 не оформляла своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_6 так само як і не оформляла своє право користування земельною ділянкою площею 3 090 кв. м,

З огляду на викладене, ОСОБА_3 (безпосередній спадкодавець позивачки) не могла успадкувати право користування земельною ділянкою площею 3 090 кв. м після смерті своєї сестри ОСОБА_4

У матеріалах справи також відсутні докази того, що ОСОБА_3 самостійно укладала договір на тимчасове користування земельною ділянкою площею 3 090 кв. м та проводила його державну реєстрацію у порядку, передбаченому статтями 22 23, 24 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року. Таким чином, земельної ділянки в порядку, визначеному ЗК Української РСР, вона не отримувала.

З 01 січня 2002 року введено в дію новий Земельний кодекс України, який не передбачає права тимчасового користування.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно зі статтею 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

За таких обставин висновок апеляційного суду про неможливість спадкування ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою, яка була надана у тимчасове користування ОСОБА_6 , окрім тієї, яка стосувалась обслуговування належного йому на праві власності житлового будинку, є обґрунтованим.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, під час розгляду справи ОСОБА_1 не доведено наявності у неї будь-яких майнових прав щодо земельних ділянок по АДРЕСА_1 окрім тієї (0,12 га), що закріплена за її житловим будинком та є необхідною для його обслуговування.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не спростовано правомірність ухвал сесії Львівської міської ради від 10 липня 2014 року № 3603, сесії Львівської міської ради від 31 липня 2014 року № 3730 та договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 07 жовтня 2014 року між Львівською міською радою та ОСОБА_2 , вимоги останньої, як позивача за зустрічним позовом, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, до складу якої входить частина спірної земельної ділянки, є обґрунтованими.

Отже, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи ОСОБА_1 про необхідність врахування під час вирішення цього спору правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1275цс15, колегія судів вважає безпідставними, оскільки підстави звернення до суду із позовом у зазначеній справі та у справі, що переглядається у касаційному порядку, є різними.

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених у судовому порядку доказів, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування рішення апеляційного суду.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк