ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5363/19 Справа № 215/5945/18 Суддя у 1-й інстанції - Лиходєдов А.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач-Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»-

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Фляги Володимира Григоровича, відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року, яке ухвалено суддею Лиходєдовим А.В. у м.Кривому Розі та повне судове рішення складено 08 квітня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 р. позивач звернувся до суду позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 11.11.1977 р. по 30.05.2016 р. працював за професіями: черговим електрослюсарем, слюсарем з ремонту обладнання та дробильником на дробильній фабриці №2 - ПрАТ «Північний ГЗК». Звільнився із підприємства 30.05.2016 р., за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

Рішенням лікувальної - експертної комісії Українського науково - дослідного інституту промислової медицини від 09.08.2018 р. №1119, йому були встановлені 2 професійні захворювання за діагнозами: - Радикулопатія білатеральна попереково-крижова та шийна з вираженими статико-динамічними порушеннями, часто рецидивуючий перебіг зі стійким больовим синдромом; - Сидеролікоз першої стадії, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень, першої стадії.

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 06.09.2018 р., причиною отримання професійних захворювань являється перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Висновком МСЕК йому первинно 23.10.2018 року було встановлено 60% втрати професійної працездатності з яких 50% - по радикулопатії та 10% - по сидеролікозу. Також йому було встановлено 3 групу інвалідності, безстроково.

У зв`язку з професійними захворюваннями йому спричинена моральна шкода, так як згідно висновків лікарів йому протипоказано працювати в умовах запиленості робочого місця та тяжкої фізичної праці, а тому він обмежений у виборі роботи оскільки йому заборонено працювати в зазначених умовах праці. В зв`язку з отриманими професійними захворюваннями він переносить фізичні страждання, а саме: стійкий та ниючий біль у поперековому відділі хребта з віддачею в ліву ногу; біль у плечових та колінних суглобах; періодичне затерпання рук та ніг; судоми мязів ніг та рук; сухий кашель; задишку при фізичному навантаженні. Він змушений постійно лікуватися. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя. Просив стягнути з відповідача 170 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний ГЗК» (яке розташоване за адресою: м. Кривий Ріг, 50079, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) 90 000 (дев`яносто тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів і платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний ГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Фляга В.Г., просить змінити рішення суду та збільшити суму грошового відшкодування моральної шкоди стягнутої з відповідача на користь позивача до заявлених у позові вимог, оскільки вважає вочевидь заниженим, визначений судом до стягнення розмір моральної шкоди.

Представник позивача вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає глибині моральних страждань позивача, які останній відчуває через отримані професійні захворювання на виробництві відповідача, де він пропрацював тривалий час, з 11.11.1977 по 30.05.2016, наслідком чого стала значна втрата професійної працездатності 60%, встановлення третьої групи інвалідності, необхідність постійного лікування, проходження чисельних оглядів МСЕК, довготривалості негативних змін в житті позивача. Вказує, що на даний час самопочуття ОСОБА_1 не поліпшується, негативні зміни в його житті є довготривалими, усвідомлення чого завдає йому душевного болю та страждань.

В апеляційній скарзі, відповідачПрАТ «ПІВНГЗК, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить змінити рішення суду, зменшивши розмір суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, з урахуванням фактичних обставин у справі, відповідно до вимог розумності та справедливості.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначає, що суд не звернув увагу на те, що позивач, при влаштуванні на роботу на підприємство, та в процесі трудової діяльності був повідомлений під розписку про умови праці та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, однак свідомо працював на підприємстві в шкідливих умовах праці. Оскільки тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить лише від нього самого, то лише він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору.

Також, апелянт наголошує на тому, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт спричинення йому моральної шкоди, вважає, що посилання позивача на Акт розслідування професійного захворювання, довідку МСЕК, як на підставу для відшкодування моральної шкоди, є безпідставними, а вислови щодо втрати нормальних життєвих зв`язків є припущенням.

Окрім того, відповідач вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості та критеріям статті 23 ЦК України.

Відзиви на апеляційні скарги не подані.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 11.11.1977 р. по 30.05.2016 р. працював в ПрАТ «Північний ГЗК» електрослюсарем та дробильником (а.с. 6-10). Працюючи у відповідача протягом тривалого часу 24 роки 4 місяці, в умовах впливу шкідливих факторів, позивач отримав професійні захворювання та висновком МСЕК від 23.10.2018 р. ОСОБА_1 первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 60% - по радикулопатії 50% та - по сидеролікозу 10%. Також йому було встановлено 3 групу інвалідності, безстроково (а.с. 16).

Із дослідженого акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 06.09.2018 р. слідує, що позивачу встановлено діагноз: 1) Радикулопатія білатеральна попереково-крижова L4-S1, шийна С6-С7, з вираженими статико-динамічними порушеннями, часто рецидивуючий перебіг зі стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних (ПФ другого ступеня) та ліктьових (ПФ другого ступеня) суглобів, з двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня). М54.1; 2) Сидеросилікоз першої стадії (s/t. 1/1. co), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої стадії, група «А». ЛН першого ступеня. J62.8. (а.с. 11-15).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги позивача, керувався статтями 153, 237-1 КЗпП України, й виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача, і наявності у зв`язку з цим підстав для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції і не погоджується з доводами апеляційних скарг сторін, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Частиною 3 ст.1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках встановлених законом.

Відповідно до Закону України "Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу через недосконалість робочого місця стали причиною профзахворювань позивача ОСОБА_1 , що встановлено актом розслідування хронічного професійного захворювання від 06.09.2018 року (а.с.11-15).

Колегія суддів не сприймає доводів відповідача про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними у судовому рішенні висновками суду, так як уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода.

Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули впливу негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди.

При цьому, слід зазначити, що добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч.2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, тому доводи відповідача у цій частині на думку колегії суддів є необґрунтованими.

Доводи відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача колегія суддів відхиляє, оскільки у судовому засіданні були встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із доводами апеляційних скарг представника позивача ОСОБА_3 в частині необґрунтовано заниженого розміру моральної шкоди, та відповідача щодо завищеного розміру відшкодування судом моральної шкоди та вважає, що він визначений з урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, часу роботи на підприємстві відповідача, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 60%, встановлення третьої групи інвалідності, які встановлені безстроково, період роботи на підприємстві відповідачів - 24 роки 04 місяці в умовах впливу шкідливих факторів, наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, суд визначив позивачу компенсацію в розмірі 90 000 грн., яка на думку колегії суддів відповідає розміру заподіяної позивачу моральної шкоди.

Отже, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманими ним професійними захворюваннями під час виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , а доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для задоволення позову, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, а також незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Фляги Володимира Григоровича та відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 09 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: