Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 754/5903/16-ц

провадження № 61-29427св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Київенерго»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про захист прав споживача, визнання незаконним нарахування заборгованості,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року у складі судді Панченко О. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Невідомої Т. О., Кирилюк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила захистити порушене право споживача, визнати незаконним нарахування відповідачем заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 1 030, 50 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що 25 березня 2016 року вона отримала від відповідача вимогу про сплату заборгованості за спожиту електроенергію від 17 березня 2016 року, за змістом якої станом на 01 березня 2016 року у неї існує заборгованість у розмірі 1 030,50 грн, яка виникла в результаті несплати повної вартості спожитої електричної енергії.

Вказуючи на те, що між сторонами відсутні договірні правовідносини, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 22 червня 2016 року у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення не доведеністю заявлених вимог.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 14 серпня 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального та порушень норм процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 31 серпня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 серпня 2017 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки їй відмовлено у задоволенні позову з підстав його недоведеності та необґрунтованості, хоча вона обґрунтувала свої вимоги відсутністю правовідносин між нею та відповідачем.

При розгляді справи в суді першої інстанції суддею районного суду порушені норми процесуального права, оскільки суддя Панченко О. М. проводила судове засідання не в спеціально обладнаному для цього приміщенні суду - залі засідань, а у власному кабінеті, який використовувала як залу судових засідань, так і одночасно нарадчу кімнату. До нарадчої кімнати (спеціально обладнаного для прийняття судових рішень приміщення) для ухвалення рішення не виходила, а зобов`язала видалятися представника позивача із кабінету, в якому

ухвалювала рішення у присутності секретаря судового засідання.

Після скасування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 10 липня 2017 для розгляду справи було визначено: В. Кравець як суддю-доповідача, а Л. Махлай та О. Мазурик - суддями.

Порушуючи вимоги частини першої статті 297, частин першої, другої статті 301, частини першої статті 302 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції редакції) суддя-доповідач В. Кравець не вирішила питання про відкриття апеляційного провадження, не провела підготовчих дій, доповіді колегії не зробила, питання про призначення справи до розгляду не вирішувала.

Розгляд справи було призначено на 08 серпня 2017 року на 09 год. в іншому складі суду: В. Кравець як суддя-доповідач, а Г. Кирилюк, Т. Невідома судді.

Вбачаючи в діяннях колегії суддів порушення вимог ЦПК України (в чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції редакції) їм було заявлено відвід, однак у його задоволенні відмовлено.

Ураховуючи наведене перегляд рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції здійснено з порушенням вимог частини першої статті 297, частин першої, другої статті 301, частини першої статті 302 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції редакції), що детермінує незаконність усього апеляційного розгляду, за результатами якого постановлено ухвалу від 14 серпня 2017 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали зДеснянського районного суду м. Києва.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії, у зв`язку з чим на її ім`я у ПАТ «Київенерго» відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Електроустановки споживача підключені до електромережі ПАТ «Київенерго» з моменту введення житлового будинку АДРЕСА_1 в експлуатацію.

ОСОБА_1 не зверталася до ПАТ «Київенерго» із заявами про укладення договору чи про відмову від наданих послуг.

До 01 липня 2015 року за адресою позивача застосовувалася пільга передбачена статтею 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», яка була відкрита на її ім`я, при сплаті за спожиту електроенергію ОСОБА_1 користувалася наданою знижкою.

Після зміни порядку надання пільг за користування електричною енергією застосування пільги зупинено, станом на 01 червня 2016 року (показники лічильника 007626 кВт) у позивача існує заборгованість перед відповідачем у розмірі 1 103,92 грн.

17 березня 2016 року ПАТ «Київенерго» звернулося до ОСОБА_1 з вимогою про сплату заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 1 030, 50 грн.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 вказувала на незаконність нарахування відповідачем заборгованості за спожиту електроенергію у зв`язку з відсутністю між сторонами укладеного договору.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються, зокрема, статтею 714 ЦК України, Законом України «Про електроенергетику» (у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції), Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 (у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, далі - ПКЕЕН).

За змістом статей 2-4, 11 Закону України «Про електроенергетику» (у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) цей нормативно-правовий акт є спеціальним законом, який регулює відносини в електроенергетиці та має особливості, викликані об`єктивними умовами функціонування цієї галузі, тому саме його положення та прийняті на його основі Правила та інші нормативно-правові акти мають пріоритетне значення в сфері регулювання відносин щодо електропостачання.

Постачання фізичним особам електроенергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 26 Закону України «Про електроенергетику» (у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною і тепловою енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії згідно із законодавством України. Правила користування електричною і тепловою енергією для населення затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до змісту статті 11 ЦК України за відсутності письмового договору факт відкриття особового рахунку, видача книжки та постачання електричної енергії вважається укладенням договору на умовах, передбачених Законом України «Про електроенергетику».

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункту 42 ПКЕЕН одним з обов`язків споживача є оплата житлово-комунальних послуг, в тому числі за спожиту електроенергію, у строки, встановлені договором або законом.

Встановивши, що позивач є споживачем електроенергії, яку надає відповідач суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, а тому відсутні правові підставі для задоволення позову.

Висновки судів узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Матеріали справи не містять та заявником не надано доказів її звернення до відповідача з приводу врегулювання питання щодо нарахованої відповідачем заборгованості за спожиту електроенергію, а тому доводи касаційної скарги про її незгоду з розміром такої на увагу не заслуговують.

Аргументи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом частини першої статті 297, частин першої, другої статті 301, частини першої статті 302 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції редакції), є необґрунтованими з огляду на наступне.

02 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року (а. с 48).

Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 06 липня 2016 року відкрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року (а. с. 51).

Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 07 липня 2016 року призначив справу до розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду на 15 вересня 2016 року на 10 год. 30 хв. (а. с. 52).

Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 15 вересня 2016 року призначив справу до розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду

на 08 листопада 2016 року на 14 год. 10 хв. (а. с. 52).

Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 08 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилив, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 07 червня 2017 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 10 липня 2017 року справу призначено судді-доповідачу Кравець В. А. Судді, які входять до складу колегії: Кравець В. А. - головуючий суддя, Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф. (а. с. 92).

Норми ЦПК України як у редакції чинній на час перегляду справи апеляційним судом так і у чинній на даний час редакції не передбачають можливості після скасування судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції повторного відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою за якою провадження відкрито та повторного призначення справи до розгляду.

У зв`язку із запланованими відпустками протоколами автоматичного розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2017 року здійснено заміну судді Мазурик О. Ф. на Кирилюк Г. М . та Махлай Л. Д. на Невідому Т. О. (а. с. 100, 101).

14 серпня 2017 року за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва постановлено ухвалу у складі: головуючого судді Кравець В. А., суддів: Кирилюк Г. М., Невідомої Т. О.

З огляду на викладене відсутні підстави вважати, що при розгляді справи апеляційним судом порушені норми процесуального права України, на які вказує заявник.

Самі по собі доводи касаційної скарги про порушення суддею районного суду порядку розгляду справи не є підставою для скасування судового рішення, належних та допустимих доказів на підтвердження таких доводів матеріали справи не містять та ОСОБА_1 не надано.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Перевіряючи аргументи касаційної скарги, Верховний Суд бере до уваги зміст судових рішень обох інстанцій, доводи та заперечення сторін та не вбачає підстав для скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило