Дата документу 30.10.2019 Справа № 336/1895/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/3791/18 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
№ 22-ц/807/2587/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Хортиця», третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання недійсним пункту кредитного договору,

ВСТАНОВИВ

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до КС «Хортиця», третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання недійсним пункту кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 22.06.2016 року нею з КС «Хортиця» був укладений договір кредиту № 25-16, за умовами якого КС «Хортиця» зобов`язується надати ОСОБА_1 кредит в сумі 4000 гривень, а ОСОБА_1 зобов`язується повернути кредит, сплати відсотки за користування ним на умовах та у строки, які передбачені договором. Посилаючись, що пункт 6.3 договору, яким встановлено, що за прострочення строків оплати, передбачених графіком розрахунків та/або п. 5.1.5, 8.6 цього договору, позивальник сплачує кредитодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 275 процентів річних від простроченої суми.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсним пункт 6.3 договору кредиту № 25-16 від 22.06.2016 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2019 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким визнати недійсним пункт 6.3 договору кредиту № 25-16 від 22.06.2016 року укладеного між КС «Хортиця» та ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про безпідставність вимог позивачки, зазначає про те, що оспорюваний договір кредиту не зменшував та не обмежував права позивачки, уладався сторонами добровільно з узгодженням його умов, а позов спрямований лише на уникнення відповідальності за порушення умов договору.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що 22.06.2016 року між КС «Хортиця» та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 25-16, за яким кредитодавець (КС «Хортиця»).

Пунктом 6.3 договору кредиту передбачено, що за прострочення позичальником строків сплати, передбачених Графіком розрахунків (Додаток № 1 до цього договору) та/або п. 5.1.5, 8.6 цього Договору. Позичальник згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України сплачує кредитодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 275 процентів річних від простроченої суми.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.03.2017 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі за позовом КС «Хортиця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов КС «Хортиця» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 12147,26 гривень, з яких 4000 гривень сума кредиту, 2590,49 гривень проценти за користування кредитом, 5293,1 гривень проценти згідно п. 6.3 договору, 263,67 гривень інфляційні втрати.

Відповідно до листа державного виконавця Шевченківського ВДВС станом на 12.03.2019 року виконавче провадження з виконання рішення суду триває.

Відповідно до наданих відповідачем доказів 22.06.2016 року ОСОБА_1 звернулась до КС «Хортиця» із заявою про прийняття її до членів кредитної спілки.

Рішенням правління від 22.06.2016 року ОСОБА_1 прийнято до членів кредитної спілки.

Рішенням спостережної ради КС «Хортиця» від 03.01.2014 року встановлено розмір процентної ставки за порушення умов договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків на рівні 275% річних.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що одією з засад цивільного права є свобода договору, яка, відповідно до положень ст. 6 та 627 ЦК полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Позивач як при розгляді справи у суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі посилалася на несправедливість умов договору, хоча при укладенні договору не оспорювала його. Несправедливість цих умов, на думку позивача, зводиться до того, що цим договором були обмежені її права.

Як зазначив суд першої інстанції, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Позивач стверджувала, що пункт 6.3 договору є несправедливим, адже створює істотний дисбаланс у правах та зобов`язаннях сторін за договором через непропорційно велику суму компенсації у порівнянні з сумою основного боргу.

Водночас, за рішенням суду, яке позивачем не оскаржувалось в установленому порядку, сума заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом складає 6590,49 гривень, між тим як сума процентів, нарахована за п. 6.3 договору складає 5293,1 гривень, тож, як зазначив суд першої інстанції, нарахування неустойки у розмірі, який не перевищує розміру заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом, не можна вважати явно дискримінаційною умовою, яка може призвести до істотного дисбалансу у правах та зобов`язаннях сторін.

Суд першої інстанції констатував, що ОСОБА_1 не оскаржувала рішення суду, хоча мала таку можливість, а також і не просила про застосування положень ст. 551 ч. 3 ЦК України.

також суд першої інстанції врахував, що проценти у відповідності до положень п. 6.3 договору нараховуються, виходячи з розміру саме простроченої заборгованості, що передбачає, що застосування цього пункту договору можливе у разі порушення позичальником умов договору.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, судова коелігя враховує також наступне.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, на час ухвалення рішення про стягнення заборгованості, ОСОБА_1 не оспорювала сам договір, як не оспорювала його і протягом строку його дії.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що не може вважатись дискримінаційною умова договору, яка передбачає право кредитодавця застосовувати індекс інфляції до заборгованості, адже відповідно до положень ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тож обов`язок сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції передбачений чинним законодавством, а не є виключною умовою конкретного правочину.

З матеріалів справи вбачається, та було враховано судом першої інстанції, що ставка процентів за порушення умов договору щодо своєчасного повернення кредиту визначена рішенням спостережної ради КС «Хортиця» та ОСОБА_1 , набуваючи статус члена кредитної спілки, мала можливість ознайомитись з цим рішенням та у разі незгоди, анулювати своє членство у кредитній спілці. Зазначене рішення спостереженої ради КС «Хортиця» від 03.01.2014 року ОСОБА_1 не оскаржувала.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не знала про існування рішення Жовтневого райсуду м. Запоріжжя про стягнення з неї заборгованості. Але це не перешкоджає їй оскаржувати зазначене судове рішення, в тому числі з підстав, викладених нею у позові. Адже під час розгляду справи про стягнення заборгованості, суд перевіряє законність укладеного між сторонами договору, умови якого передбачають відповідальність за їх порушення.

Суд першої інстанції ґрунтуючи своє рішення, послався на практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у рішеннях у справах «Устименко проти України» (Заява № 32053/13) від 29.01.2016 року, "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03) від 3 квітня 2008 року, за якими право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії».

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков