ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 року м. Київ

справа № 366/1618/16

провадження № 22-ц/824/13763/19

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - Красятицьке споживче товариство

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Красятицького споживчого товариства на рішення Іванківського районного суду Київської області від 20 вересня 2016 року у складі судді Гончарука О.П., повний текст складений 23.09.2016 року,

встановив:

У червні 2016 року позивач Красятицьке споживче товариство звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків від злочину.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , будучи головою правління Красятицького С Т, за згодою зборів уповноважених Красятицького СТ 20 березня 2012 року уклала договір купівлі-продажу нерухомого майна нежитлової будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з покупцем ОСОБА_3 , від якої отримала гроші в сумі 20 000 грн. Указані кошти відповідач в касу товариства не внесла, а привласнила їх.

По даному факту було відкрито кримінальне провадження, за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 191 КК України.

Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 , на підставі статті 48 КК України було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 191 КК України, а кримінальне провадження - закрито. Цивільний позов по справі не заявлявся.

З урахуванням наведеного, товариство просило суд стягнути з відповідача на свою користь завдані збитки в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 20 вересня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 апеляційну скаргу Красятицького СТ задоволено. Скасовано рішення Іванківського районного суду Київської області від 20 вересня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Красятицького СТ завдані нею збитки в сумі 20 000 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного суду від 07 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Працюк В.Л. просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, а рішення суду залишити без змін.

Красятицьке споживче товариство належним чином повідомлене про день, час та місце розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду свого представника не направили, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача та її представника, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Судом першої інстанції встановлено, що що згідно Статуту Красятицького СТ на добровільних засадах входить до складу Київської обласної спілки споживчих товариств та делегує частину своїх повноважень та виконання окремих функцій Київській облспоживспілці. Делеговані функції конкретизовані та закріплені Договором делегування повноважень та виконання окремих функцій між Красятицьким СТ та Київською обласною спілкою споживчих товариств.

Проведеною ревізією 07 серпня 2014 року, ревізійною комісією Київської облспоживспілки було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , працюючи головою правління Красятицького СТ за згодою зборів уповноважених Красятицького СТ 20 березня 2012 року уклала договір купівлі-продажу нерухомого майна нежитлової будівлі магазину в АДРЕСА_1 з покупцем ОСОБА_3 , від якої отримала гроші в сумі 20 000 грн., які в касу Красятицького СТ не здала, а привласнила їх.

По даному факту Іванківським районним відділом міліції проведено досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст.191 КК України. Цивільний позов у кримінальному провадженні Красятицьким СТ не заявлявся. Справа з обвинувальним актом була направлена до суду.

Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року, яка набрала 26 жовтня 2015 року законної сили, було визнано вину ОСОБА_1 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 статті 191 КК України та привласненні нею коштів в сумі 20000 грн., оскільки вказане кримінальне провадження закрито з нереабілітуючих підстав на підставі статті 48 КК України у зв`язку зі зміною обстановки. Цивільний позов у справі не заявлявся.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те, що ОСОБА_1 заподіяла товариству шкоду внаслідок вчинення нею злочину, передбаченого ч.2 ст. 191 КК України.

Проте, судова колегія не погоджується з таким висновком.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , перебуваючи у трудових відносинах з позивачем, зловживаючи своїм службовим становищем, вчинила кримінальне правопорушення, внаслідок якого заподіяла шкоду в розмірі 20 000 грн.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність завдання збитків позивачу помилкові.

Разом з тим, згідно із ч.1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

Відповідно до ч.1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

За змістом ч.1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків (стаття 130 КЗпП України).

За статтею 134 цього Кодексу відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.

При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, завданої діями працівника, суди повинні перевіряти, чи додержався власник або уповноважений ним орган установленого статтею 233 КЗпП України річного строку з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і в разі звернення із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, завданої працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Ухвалення судового рішення у кримінальній справі не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, що підтверджують початок перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Таким чином можна дійти висновку, що за змістом частини третьої статті 233 КЗпП України день ухвалення судового рішення у кримінальній справі відносно відповідача, не вважається днем виявлення заподіяної ним шкоди за наявності акта або висновку, складених у результаті інвентаризації матеріальних цінностей, під час ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації.

У справі, яка переглядається, вина відповідача підтверджується, зокрема, проведеною ревізією 07 серпня 2014 року ревізійною комісією Київської облспоживспілки, і саме цю дату зазначає позивач в позові та вважає що трирічний строк позовної давності ним не пропущений.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409 цс16 зроблено висновок про те, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

З таким висновком погодився і Верховний Суд у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 513/1485/15-ц (провадження № 61-30618св18).

Таким чином, позивач не дотримався визначеним статтею 233 КЗпП України річним строком для звернення до суду з відповідним позовом, оскільки звернувся до суду у червні 2016 року.

Доводи позивача, що у даному випадку підлягає застосуванню загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки не можна вважати законним з викладених вище підстав, тому поважних причин пропуску річного строку для звернення до суду з таким позовом, відповідно до статті 234 цього Кодексу, судова колегія не вбачає.

Таким чином, суд першої інстанції на зазначені обставини та вимоги законодавства уваги не звернув та відмовив у задоволенні позову з підстав не доведеності завдання шкоди, що матеріалами справи спростовується, оскільки встановлено наявність прямої дійсної шкоди та її розмір, характер неправомірних дій відповідача, враховано конкретну обстановку заподіяння шкоди.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, тому на підставі ст.376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку для звернення до суду з даним позовом.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу Красятицького споживчого товариства задовольнити частково.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 20 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Красятицького споживчого товариства відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :