Справа № 587/2/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року Сумський районний суд Сумської області в складі: головуючого - судді Черних О.М., за участю секретаря судового засідання Скрипка-Соіна О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з тих підстав, що позивач уклав з відповідачем договір про відкриття і обслуговування карткового рахунку № НОМЕР_1 від 21.02.2003 року. Згідно договору, відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 7700,00 доларів США. В подальшому, в зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань в повному обсязі ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду і рішенням Сумського районного суду від 05 липня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 8302,66 доларів США, що еквівалентно 65635,02 гривень. В березні 2015 року ОСОБА_1 сплатив зазначену суму коштів та постановою державного виконавця від 12.03.2015 року виконавче провадження було закрито. Представник банку з огляду на рішення Апеляційного суду Сумської області від 29 вересня 2015 року просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, що виникла від зміни курсової різниці у розмірі 7757,64 доларів США.

Представник позивача викладені у позові обґрунтування підтримав.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, направивши заяву про слухання справи без його участі, просив відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовної заяви необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № 1046 про відкриття і обслуговування карткового рахунку від 21 лютого 2003 року відповідачу був наданий кредит у розмірі 7700,00 доларів США з обов`язком відповідача повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В зв`язку з неповним виконанням зазначеного договору, рішенням Сумського районного суду Сумської області від 05 липня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 8302,66 доларів США, що еквівалентно 65635,02 гривень. (а.с. 35-37). Дане рішення суду набрало законної сили та виконавчий лист, виданий на підставі даного рішення було пред`явлено до виконання.

12 березня 2015 року постановою державного виконавця Бистрової Н.Б. було закінчено виконавче провадження в зв`язку зі сплатою боргу в сумі 66321,02 гривень в повному обсязі (а.с. 38).

За результатами перегляду рішення Апеляційного суду Сумської області від 29.09.2015 року, на яке посилається представник АТ «Приватбанк», було скасовано ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року і справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції..

Відповідно до рішення Сумського районного суду Сумської області було встановлено, що ОСОБА_1 погасив повністю заборгованість перед КБ «Приватбанк», тобто правовідносини зобов`язального характеру, що виникли між сторонами, припинилися, а отже у позивача відсутні підстави для захисту порушеного права.

Дане рішення за результатами перегляду в апеляційній та касаційній інстанції було залишено в силі та набрало законної сили.

Крім того, враховуючи загальнообов`язковість та остаточність судового рішення, необхідно чітко визначити чи вважається проведеним належним чином виконання зобов`язання у випадку, коли боржник (позичальник) сплатив кредитору (банку) заборгованість за кредитним договором, зобов`язання за яким виражені в іноземній валюті, у розмірі, який був визначений остаточним судовим рішенням у національній валюті, отримавши через певний проміжок часу після набрання законної сили судовим рішенням від позичальника повну суму, визначену у цьому рішенні, не позбавлений права на пред`явлення до позичальника (боржника) вимог у зв`язку із несвоєчасною сплатою коштів згідно судового рішення (несвоєчасне виконання зобов`язання).

За результатами вирішення першого аспекту необхідно визначити, чи є суми, нараховані банком, виходячи із курсової різниці між валютою кредитування та валютою погашення заборгованості (внаслідок знецінення національної валюти), за період невиконання судового рішення про стягнення в національній валюті з позичальника на користь кредитора заборгованості, збитками, завданими кредитору у зв`язку із несвоєчасним виконанням боржником свого грошового зобов`язання, вираженого в іноземній валюті (враховуючи те, що спір з приводу основного зобов`язання вже був вирішений судом по суті), або банк, конвертувавши отримані від боржника гривневі платежі в іноземну валюту і зарахувавши їх у рахунок часткового погашення зобов`язань по поверненню кредиту і процентів за його користування, має право на пред`явлення вимоги про стягнення залишкової частини кредиту і процентів, виражених в іноземній валюті (основного зобов`язання).

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов`язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між:

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків;

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її фактично на підставі статті 22 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Визначення поняття збитків наводяться також у частині другій статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Вказана правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду України у справах № 750/8676/15-ц та 6-237цс16.

Тобто, зважаючи на викладене, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову в зв`язку з його необґрунтованістю.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи - покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 526, 527, 530, 611, 623 ЦК України, ст. ст. 10-13, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволені позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )про стягнення заборгованості - відмовити за необґрунтованістю позовних вимог.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Черних