Справа № 165/2650/17 Головуючий у 1 інстанції: Ушаков М. М.
Провадження № 22-ц/802/610/19 Категорія: 18 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Здрилюк О.І., Матвійчук Л.В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 Є. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондар Ірина Михайлівна, про визнання недійсною Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 28 березня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 13 липня 2010 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було оформлено пенсійну картку із одночасним наданням другої картки - для здійснення розрахунків. Позивач вказує, що згодом з`ясував, що між ним та банком було укладено кредитний договір у формі Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з яким йому була видана платіжна кредитна картка «Універсальна» з кредитним лімітом 22000 грн. Позивач зазначає, що скористався даними кредитними коштами, погашення даного кредитного ліміту не здійснював, тому рішенням суду від 01 жовтня 2014 року присуджено до стягнення у розмірі 27241,61 грн. заборгованості та 272,42 грн. сплаченого судового збору.

Позивач вказує, що з метою забезпечення виконання рішення суду державним виконавцем було накладено арешт на його доходи 05 грудня 2014 року, а саме на пенсію, і щомісячно з нього стягують 20% від доходу в рахунок погашення боргу. 15 грудня 2014 року з метою погашення заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк", присудженої судом у сумі 27241,61 грн., він пристав на пропозицію відповідача і підписав з ПАТ КБ «ПриватБанк» Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, згідно з яким: строк дії даної угоди з 15 грудня 2014 року по 31 грудня 2017 року, терміновий кредит надається в сумі 29173,54 грн. на строк 36 місяців шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі, при сплаті процентів в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку по кредиту при цьому: з «1» по «25» число кожного місяця позивач зобов`язаний представити банку кошти в сумі 1058,42 грн. (щомісячний платіж), а також в разі порушення зобов`язань прострочки- штраф в розмірі 4788,93 грн. і у відповідності до п.2.8. Генеральної угоди при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту. Позичальник сплачує банку пеню в розмірі, який вказаний в Умовах і правилах, за кожний день прострочки. Позивач вказує, що фактично по Генеральній угоді ніякого кредиту шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі не отримував. Пластикової кредитної картки також не отримував, кредитними коштами не користувався. Позивач зазначає, що 24 грудня 2015 року за ініціативи ОСОБА_3 було вчинено виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 24.12.2015 року про стягнення з позивача грошових коштів у сумі 38166,53 грн., який поданий на виконання до Нововолинського відділі ДВС ГТУЮ у Волинській області.

Позивач у позові посилається на несумлінне використання ПАТ КБ «ПриватБанк» своїх прав і порушення його прав, адже свідоме не відкликання з виконання виконавчих листів Нововолинського міського суду від 01.10.2014 року №165/2118/14-ц і представлення до виконання виконавчого напису нотаріуса від 24.12.2015 року створило значне фінансове навантаження на нього, неправомірними діями ПАТ КБ «ПриватБанк» він фактично був позбавлений засобів до існування: з нього як стягували кошти в примусовому порядку державні виконавці, так і він здійснював погашення боргу через банк, а також відповідачем постійно автоматично списувались грошові кошти на погашення визначеного ними боргу з його рахунків у банках. Позивач визнає, що через його юридичну неграмотність рішення суду від 01.10.2014 року про стягнення з нього в користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості за кредитним договором вступило в законну силу і обставини укладення 13 липня 2010 року кредитного договору між ним та банком не підлягають доказуванню у даній справі. Позивач вважає, що зобов`язання по кредитному договору від 13.07.2010 року, укладеному між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», припинились з 15.12.2014 року, тобто з моменту укладення між сторонами Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт.

На підставі наведеного позивач просить суд визнати недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт, що була укладена між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 від 15 грудня 2014 року, та визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною 24 грудня 2015 року на виконання Генеральної угоди, та стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені ним всі судові витрати по справі.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 28 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Від АТ КБ «ПриватБанк» до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на безпідставність апеляційної скарги, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Генеральна угода укладена сторонами добровільно та містять всі істотні умови, що передбачені законодавством, що було чинне на момент їх укладення та підписання, а доводи позивача щодо наявності підстав для визнання недійсною Генеральної угоди та визнання виконавчого напису приватного нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, є безпідставними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 13 липня 2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було оформлено пенсійну картку і одночасно відповідачем надано другу картку - для здійснення розрахунків.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 01.10.2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Дане рішення набрало законної сили та пред`явлене банком до виконання.

15.12.2014 року з метою погашення заборгованості перед банком, стягнутої за вказаним рішенням суду, між публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк та позивачем було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил продукту кредитних карт (а.с.8).

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Генеральна угода від 15.12.2014 року містить всі істотні умови, притаманні кредитному договору, а саме: предмет договору, строк договору, ціна договору, строки виконання та відповідальність за порушення виконання умов договору. Всі ці умови визначені у п. 2 Генеральної угоди.

Зі змісту Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов надання продукту кредитних карток зазначено, що вона укладена з метою створення сприятливих умов для виконання Замовником, тобто ОСОБА_2 , зобов`язань за кредитним договором № SAMDN5613 від 05.04.2013 року. Банк фактично надав згоду на реструктуризацію заборгованості позивачу, оскільки зазначений кредитний договір, про який іде мова в генеральній угоді від 15.12.2014 року, був укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2

Згідно із п.1.1.1 Генеральної угоди, сторони погодили по договору SAMDN5613 зменшити розмір кредитної заборгованості, що виник за період з дати надання позичальнику кредиту, а саме процентів на 1440,08 грн., комісії на 24,02 грн., пені на 0,0 грн., штрафу на 3324,83 грн.

Відповідно до п. 2.1. Генеральної угоди позивач отримав кредит у розмірі 29173,54 грн. на строк 36 місяців з 15.12.2014 року по 31.12.2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в обмін на зобов`язання боржника по поверненню кредиту, сплати процентів в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в зазначені в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з першого по двадцять п`яте число кожного місяця боржник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1058,42 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентів, а також інших витрат у відповідності до Умов та правил.

Згідно з п. 2.2. Генеральної угоди при порушенні боржником строків погашення більше ніж на 31 день боржник сплачує банку штраф у розмірі 4788,93 грн.

Відповідно до п.2.3 Генеральної угоди для надання послуг банк видає боржнику платіжну карту.

Згідно з п.2.5 Угоди боржник зобов`язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди згідно з даною угодою і Умов та правилами.

Відповідно до п.2.8 Генеральної угоди позичальник при порушенні зобов`язання за кредитом виплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах і правилах, за кожний день прострочення.

Згідно з п.1.1.3 Генеральної угоди дата закінчення погашення заборгованості за Договором 1 - 31.12.2017 року.

Відповідно до п. 1.3.2 Генеральної угоди вся заборгованість за кредитом, що починається з дня, наступного за днем повернення кредиту (2-й день), вважається простроченою.

П.1.3.3 Генеральної угоди передбачено, що в день, наступний за днем повернення кредиту, отримувач сплачує банку штраф в розмірі 4788,93 грн. за договором.

Відповідно до п.1.5 Генеральної угоди підписання даної генеральної угоди не являється рішенням банку про анулювання заборгованості позичальника.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця діє є прийняттям пропозиції.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

У своєму позові ОСОБА_2 як на підставу визнання недійсною Генеральної угоди посилається на недодержання вимог ч.1 ст.203 ЦК України та п. "д" п. 2 ч. 2 статті 11 та ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" у частині ненадання йому перед укладенням договору про споживчий кредит у письмовій формі інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки та вартості всіх послуг, пов`язаних із одержанням кредиту, а також щодо несправедливості умов угоди, так як вони порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків сторін та завдають шкоди позивачу.

Позивач також зазначав, що він не звертався до банку із заявою про реструктуризацію кредитних зобов`язань, які містяться в Генеральній угоді, реструктуризація проведена за договором, якого не існує, а за Генеральною угодою грошові кошти не отримував.

Проте, як вбачається із матеріалів даної справи та справи № 165/2118/14-ц за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, ОСОБА_2 було визнано позов банку, де у позовній заяві було вказано про те, що 05 квітня 2013 року позичальнику було переоформлено кредитну карту за договором від 13 липня 2010 року на престижну кредитну картку "Gold" відповідно до Тарифів якої він отримав кредит у розмірі 22000 грн.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 визнав факт існування договору від 05 квітня 2013 року, якому банк присвоїв номер SAMD НОМЕР_1 , а тому доводи апеляційної скарги в частині щодо безпідставності посилання банку в Генеральній угоді на неіснуючий договір не є обгрунтованими і не можуть братися апеляційним судом до уваги.

Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Позивач ОСОБА_2 свою згоду на укладання Генеральної угоди не відкликав, приступив до виконання зобов`язань за договором, що підтверджується внесенням коштів на погашення заборгованості, відображених у виписці з рахунку. Вказані обставини доводять наявність волевиявлення позивача на укладення спірної угоди, яка не є забороненою законом.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт. При цьому позивач під час укладення спірного правочину був ознайомлений з його умовами та погодився з ними, вносив платежі за угодою і заявив вимоги про визнання цього договору недійсним лише після звернення банку до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за цією угодою.

Жодних доказів на підтвердження доводів про нечесну підприємницьку практику позивачем суду не надано.

Встановивши, що Генеральна угода укладена сторонами з дотриманням вимог чинного законодавства України, при її підписанні сторони досягли згоди з усіх істотних її умов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог із указаних у позові підстав у зв`язку з їх необгрунтованістю.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не отримував грошові кошти за укладеною між сторонами Генеральною угодою, є необґрунтовані, оскільки законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (стаття 1046 ЦК України). Однак угода, спір щодо якої вирішено у справі, є укладеною з моменту досягнення її сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Судом також встановлено, що у зв`язку із неналежним виконанням боржником ОСОБА_2 зобов`язань за Генеральною угодою №б/н від 15.12.2014 року щодо своєчасної сплати відсотків та погашення кредиту, відповідно до умов даної угоди, банк звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. із заявою про вчинення виконавчого напису на генеральній угоді.

24 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис, який зареєстрований у реєстрі за №7739, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_2 в користь ПАТ КБ "Приватбанк" грошові кошти в сумі 38166,53 грн., в тому числі: сума заборгованості за кредитом - 27428,90 грн., сума заборгованості по відсоткам - 3305,21 грн., пеня та комісія - 3363,10 грн., штраф - 2369,32 грн. та витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису - 1700,00 грн., строк за який проводиться стягнення: з 15.12.2014 року по 30.11.2015 року, (а.с.9).

Здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється Законом України «Про нотаріат», Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік), а також Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими 22 лютого 2012 року №296/5.

Відповідно до вимог статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 з послідуючими змінами затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Наведеним Переліком такими документами визнано кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями та передбачено, що для одержання виконавчого напису додаються оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається в межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595, містить аналогічні правила та умови вчинення виконавчого напису.

Зокрема, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами, ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Питання визначення судами безспірності суми заборгованості під час розгляду справ про оскарження законності вчинення нотаріусом виконавчого напису досліджене Верховним Судом України, яким, зокрема, у постанові від 05 липня 2017 року у справі №6-887 цс17 викладено висновок, за яким суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком №1172.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості та її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У цій постанові також зазначено, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Наведені законодавчі положення дають підстави для висновку, що здійснюючи свою діяльність, нотаріус не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Велика Палата Верховного Суду не відступила від наведених вище висновків Верховного Суду України щодо застосування статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат».

З матеріалів справи слідує, що станом на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису, не вирішеного по суті спору щодо розміру заборгованості не існувало, а як вбачається із виписки із рахунку боржника із зазначенням суми боргу, станом на день вчинення спірного виконавчого напису, позичальник мав борг як по сплаті тіла кредиту так і по нарахованих процентах. Крім того, позивач не навів суду жодного аргументованого доказу на спростування наданого банком розрахунку щодо його правильності та коректності.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Отже судом вірно встановлено, що вчинений нотаріусом виконавчий напис був винесений із додержанням нотаріусом вимог законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не спростовують висновків суду, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що при вирішенні даного спору суд першої інстанції, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 28 березня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді