РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 556/1919/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/1068/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

позивач - ОСОБА_2 ,

позивач - ОСОБА_3

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_4 ,

відповідач - Рівненська обласна державна адміністрація,

треті особи без самостійних вимог на стороні відповідачів:

Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області,

Старорафалівська сільська рада Володимирецького району Рівненської області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Рівненської обласної державної адміністрації на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 08 травня 2019 року у складі судді Закревського Л.В., ухвалене в смт. Володимирець Рівненської області о 17 годині 16 хвилин, повний текст рішення складено 14 травня 2019 року,

в с т а н о в и в :

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ФОП ОСОБА_4 , Рівненської обласної державної адміністрації, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідачів Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області та Старорафалівська сільська рада Володимирецького району Рівненської області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування розпорядження голови Рівненської обласної державної адміністрації та скасування державної реєстрації оренди земельної ділянки.

В обґрунтування заявлених вимог вказали, що вони є власниками об`єктів нерухомості, які розташовані в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, право власності на відповідні об`єкти зареєстровано за кожним із позивачів, однак оформити право власності на земельні ділянки, на яких розташовані ці об`єкти, не можуть, оскільки вказані земельні ділянки перебувають у оренді відповідача - ФОП ОСОБА_4 . згідно договору оренди, укладеного на підставі розпорядження голови Рівненської ОДА. Вважають, що вказаний договір оренди та розпорядження порушують їх законні права, у зв`язку з чим просили скасувати розпорядження, визнати недійсним договір оренди та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 08 травня 2019 року вказаний позов задоволено повністю. Визнано недійсним розпорядження голови Рівненської обласної державної адміністрації (Код ) №179 від 13.04.2012 року «Про надання земельної ділянки в оренду». Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 03.09.2012 р., укладений між Рівненською обласною державною адміністрацією та приватним ОСОБА_4 , кадастровий номер земельної ділянки :04:002:0266. Скасовано державну реєстрацію договору оренди у Державному реєстрі земель, запис від 03.09.2012р. за №00253 зареєстрований в управлінні Держкомзему у Володимирецькому районі Рівненської області.

Рішення суду мотивоване передбаченим законом обов`язком органів державної влади та органів місцевого самоврядування і їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, та обґрунтоване тим, що у суб`єкта владних повноважень при прийнятті розпорядження голови ОДА та укладення на його підставі договору оренди за наявності зазначених порушень закону були відсутні підстави для їх прийняття, а тому таке розпорядження слід вважати протиправними. Судом також враховано, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених ст. 203 ЦК України, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 Закону України «Про оренду землі» є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до Закону України «Про оренду землі». Суд зазначив, що оспорювані договір та розпорядження не тільки суперечать вимогам чинного законодавства, але й обмежують право власності позивачів на належне їм майно.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, Рівненська обласна державна адміністрація оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що розпорядженням голови облдержадміністрації, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підприємцю ОСОБА_4 , площею 1 га в оренду строком на 5 років для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (обслуговування виробничої бази) за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району; передано в оренду строком на 5 років підприємцю ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (обслуговування виробничої бази) за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення (під господарськими будівлями і дворами) та віднесено її до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району; доручено Володимирецькій райдержадміністрації у встановленому порядку в двомісячний термін укласти від імені облдержадміністрації договір оренди земельної ділянки із підприємцем ОСОБА_4 , встановивши річну орендну плату за земельну ділянку в розмірі 12 відсотків нормативної грошової оцінки земельної ділянки, з урахуванням коефіцієнтів індексації грошової оцінки за 2010 (1), 2011 (1) роки, в сумі 18395,4 грн. Додає, що вказаним розпорядженням було змінено цільове призначення земельної ділянки. Звертає увагу суду, що у разі скасування спірного розпорядження, визнається недійсним рішення про віднесення земельної ділянки до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, чого місцевим судом не було зроблено. Зазначає, що відповідно до пояснювальної записки до проекту вищевказаного розпорядження голови обласної державної адміністрації вбачається, що на земельній ділянці площею 1 га, яка надається в оренду на 5 років підприємцю ОСОБА_4 розміщені приміщення гаражу, майстерні, кормоцеху, що належать їй на праві власності згідно витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданих КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" від 25.01.2007 № 13335831, №13335912, № 13336002. Проект землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки підприємцю ОСОБА_4 розроблено Рівненською регіональною філією ДП "Центр державного земельного кадастру". Акцентує увагу на тому, що оскільки подані документи відповідали вимогам законодавства, Рівненською облдержадміністрацією було прийнято відповідне розпорядження, на виконання якого був укладений договір оренди земельної ділянки від 03.08.2012 року. Заперечує висновок місцевого суду про те, що ФОП ОСОБА_4 орендує тільки дороги та посилається на відповідь Володимирецької РДА на запит Рівненської ОДА, з якого вбачається, що станом на 23.09.2016 за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на орендованій земельній ділянці у ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , у власності зареєстровано приміщення майстерні, кормоцеху та гаражі. Переконує, що позивачі безперешкодно користувалися своїм майном, а звернення до суду з позовом зумовлене бажанням оформити право власності на земельну ділянку під об`єктами нерухомості. Звертає увагу на те, що позивачі намагаються через рішення суду у вказаній справі оформити право власності на земельну ділянку під своїми об`єктами нерухомості, адже у позовній заяві ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 посилаються на ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України та зазначають про «автоматичний» перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди (якщо доля земельної ділянки не вирішена у договорі). Наголошує, що при цьому, земельна ділянка, що була передана в оренду ОСОБА_4 , знаходилась та знаходиться в державній власності, і держава в особі облдержадміністрації чи інших органів виконавчої влади не була відчужувачем майна, яке знаходиться на земельній ділянці. Зазначає, що спірна земельна ділянка передавалась в оренду із земель запасу, а це означає, що вона не була надана у власність або користування громадян чи юридичних осіб. Наголошує, що право користування чи право власності на земельну ділянку під об`єктами нерухомості не могло перейти у 2008 році до позивачів, оскільки держава, яка є власником на земельну ділянку в особі обласної державної адміністрації, не була відчужувачем нерухомого майна, що знаходиться на земельній ділянці, а відчужувач нерухомого майна ОСОБА_4 не була користувачем чи власником вказаної земельної ділянки. Пояснює, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , набувши право власності на об`єкти нерухомості, з 2008 року позивачі не надали доказів того, що вони намагалися відповідно до чинного законодавства оформити право на земельні ділянки під об`єктами нерухомості, що звертались в установленому законодавством порядку до відповідних державних органів, зокрема обласної державної адміністрації з відповідними клопотаннями про відведення земельної ділянки. Покликаючись на те, що задоволення позову у даній справі порушує інтереси держави, зокрема право державної власності на земельну ділянку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вважають рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, тому просять оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 03.09.2012 року між ФОП ОСОБА_4 та Рівненською обласною державною адміністрацією укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого орендодавець - Рівненська обласна державна адміністрація згідно з розпорядженням голови Рівненської ОДА від 13.04.2012 р. №179 «Про надання земельної ділянки в оренду» надає, а орендар - ОСОБА_4 - приймає у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 1,0 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, кадастровий номер :04:002:0266. Термін дії договору до 03.09.2017 р.

Розпорядженням голови Рівненської ОДА від 13.04.2012 р. №179 «Про надання земельної ділянки в оренду» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підприємцю ОСОБА_4 та передано в оренду строком на 5 років.

Позивач у справі ОСОБА_1 є власником магазину автозапчастин, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , вказане право власності зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру права власності.

03.09.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого продавець ОСОБА_4 передала, а покупець ОСОБА_2 прийняла у власність гараж 7, площею 25,9 кв.м, що становить 2/100 будівлі гаражів площею 1372,6 кв.м приміщення тракторної бригади, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений нотаріально, внесений до Державного реєстру правочинів, право власності ОСОБА_2 зареєстровано у встановленому законом порядку.

03.09.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого продавець ОСОБА_4 передала а покупець ОСОБА_3 прийняв у власність гаражі 31 та 32, площею 77,6кв.м, що становить 6/100 будівлі гаражів площею 1372,6кв.м приміщення тракторної бригади, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений нотаріально, та проведено державну реєстрацію права власності.

Таким чином, позивачі у 2008 році у встановленому законом порядку набули у власність об`єкти нерухомості, які розташовані на землях Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області.

Відповідно до пояснювальної записки до проекту вищевказаного розпорядження голови обласної державної адміністрації, на земельній ділянці площею 1 га, яка надається в оренду на 5 років підприємцю ОСОБА_4 , розміщені приміщення гаражу, майстерні, кормоцеху, що належать їй на праві власності згідно витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданих КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" від 25.01.2007 № 13335831, №13335912, № 13336002.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підприємцю ОСОБА_4 площею 1 га в оренду строком на 5 років для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (обслуговування виробничої бази) за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району розроблено Рівненською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру» та пройшов державну експертизу землевпорядної документації у головному управлінні Держкомзему у Рівненській області.

У складі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 5 років ФОП ОСОБА_4 для обслуговування виробничої бази на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області наявні копії витягів про реєстрацію права власності га нерухоме майно, що розташоване на орендованій земельній ділянці за адресою:

АДРЕСА_1: - № 13335831 від 25.01.2017 - приватна власність гр. ОСОБА_4 на гаражі

площею 1306,2 м2;

- №13335912 від 25.01.2017 - приватна власність гр. ОСОБА_4 на

приміщення майстерні площею 137,7 м2;

- №13336002 від 25.01.2017 - приватна власність гр. ОСОБА_4 . на приміщення кормоцеху площею 238,5 м2".

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При наданні заявниками, які бажають орендувати земельні ділянки, документів, облдержадміністрація зобов`язана діяти відповідно до вимог чинного законодавства.

Так, відповідно до частини 2 ст. 123 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідна до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та ЇЇ цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені дією статтею.

Згідно із частиною 6 ст. 123 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття оскаржуваного розпорядження) відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються:

затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності):

надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Закон встановлює обов`язок заявників самостійно надати до облдержадміністрації копії правовстановлюючих документів на їх майно. Враховуючи відповідність законодавству поданих документів, законодавчою забороною вимагати додаткові документи обласною державною адміністрацією було прийнято відповідне розпорядження голови облдержадміністрації, на виконання якого був укладений договір оренди земельної ділянки від 03.08.2012 року.

Наведене спростовує висновки суду першої інстанції щодо недотримання зазначених положень закону та не перевірки облдержадміністрацією на час укладення договору оренди частини об`єктів - будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці у власності ОСОБА_4 ..

Більш того, жодних належних та достатніх доказів на підтвердження того, що майно позивачів знаходиться на спірній земельній ділянці, а також того, що об`єктом оренди є автомобільні дороги, матеріали справи не містять. Учасниками справи також не надано відповідних доказів і судом їх не здобуто.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення оскаржуваного договору) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов`язань сторін, порядок страхування об`єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об`єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також /для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Аналіз даної норми свідчить, що акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є істотною умовою договору оренди землі.

Згідно ч. 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції чинній на час укладення оскаржуваного договору) невід`ємною частиною договору оренди землі, серед іншого, є акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Як вбачається з пояснень Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, земельна ділянка, що стала предметом оскаржуваного договору оренди, сформована на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 5 років ФОП ОСОБА_4 для обслуговування виробничої бази на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району. У складі даного проекту наявні протокол про встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка передається в оренду, акт передачі на збереження межових знаків, якими закріплені перенесені в натуру (на місцевість) межі земельної ділянки, що передається в оренду. Обидва документи мітять підписи та печатки підприємця ОСОБА_4 ..

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, позивачі у своїй позовній заяві не заперечували недійсність договору з підстав відсутності акта визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) як складової до договору). З цих підстав дійсність договору заперечила його сторона, відповідач у справі ОСОБА_4 , проте вона не зверталась до суду з позовом до Рівненської облдержадміністрації про визнання даного договору недійсним. Натомість станом на час державної реєстрації у Державному реєстрі земель оспорюваного договору жодних зауважень, скарг, пропозицій щодо умов договору не надходило.

Із вищезазначених пояснень Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області також встановлено, що у Державному земельному кадастрі наявні відомості про те, що станом на 14.05.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про скасування речового права на земельну ділянку (права оренди) із кадастровим номером :04:002:0266 та внесено запис про реєстрацію даної земельної ділянки як землі комунальної власності, власником та розпорядником якої є територіальна громада села Стара Рафалівка Володимирецького району Рівненської області в особі Старорафалівської сільської ради. За замовленням Старорафалівської сільської ради розроблено технічну документацію щодо поділу вказаної земельної ділянки комунальної власності. 20 грудня 2017 року державними кадастровими реєстраторами відділу Поземельну книгу на земельну ділянку номером :04:002:0266 закрито, відомості про неї віднесено до архіву Державного земельного кадастру та зареєстровано 86 новоутворених земельних ділянок.

Наведене безспірно вказує на те, що станом на 14.05.2016 року позивачі не були обмежені у своєму праві на оформлення речового права на спірну земельну ділянку, а на момент прийняття їх позовної заяви до нового розгляду земельна ділянка із кадастровим номером :04:002:0266 у Державному земельному кадастрі була відсутня.

Більш того, як стверджують самі позивачі у позовній заяві, вони володіють майном на спірній земельній ділянці з 2008 року. Підставою для звернення з позовом про визнання недійсними розпорядження голови облдержадміністрації та укладеного договору вказують про неможливість оформлення ними права власності на цю земельну ділянку, на якій розташовані об`єкти нерухомості, оскільки землевпорядна організація, яка виготовляє проект землевідведення, повідомила їх, що дана земельна ділянка перебуває в оренді в підприємця ОСОБА_4

Відсутність перешкод позивачам у користуванні земельною ділянкою підтверджується також і постановою Верховного Суду у складі колеги суддів Першої судової палати Касаційного цивільною суду від 25.07.2018 року у даній справі, де вказано , що позивачам на праві власності належать лише об`єкти нерухомого майна, питання про правові підстави користування та володіння земельними ділянками учасниками спору судом не вирішувалось, доказів наявності перешкод у користуванні власністю, що розташована на земельній ділянці, суду не надано.

Мотивом своєї позовної заяви ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначають про "автоматичний" перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди (якщо доля земельної ділянки не вирішена у договорі), посилаючись на ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України..

Відповідно до ч.1, 2 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У зазначеній нормі права закріплений загальний принцип забезпечення цілісності (пов`язаності) об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією правовою нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають під час укладення правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, а також правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин щодо переходу прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України і ч.1 ст. 120 ЗК України переходить, якщо вона була у власності відчужувана, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Проте, як встановлено судом, земельна ділянка, яка була передана в оренду ОСОБА_4 , знаходилась та перебуває в державній власності. Держава в особі облдержадміністрації чи інших органів виконавчої влади не була відчужувачем майна, яке знаходиться па земельній ділянці.

Як вбачається з оспорюваного розпорядження голови Рівненської облдержадміністрації від 13.04.2012 р. №179 «Про надання земельної ділянки в оренду» спірна земельна ділянка передавалась ОСОБА_4 в оренду із земель запасу.

Відповідно до ст. 19 ЗК України, до земель запасу відносяться земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб.

У зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що ОСОБА_4 , яка відчужила майно у 2008 році позивачам, не володіла, не користувалась та не розпоряджалась спірною земельною ділянкою, оскільки у 2008 році держава, яка є власником земельної ділянки в особі обласної державної адміністрації не була відчужувачем нерухомого майна, що знаходиться на земельній ділянці, а відчужувач нерухомого майна ОСОБА_4 не була користувачем чи власником вказаної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону.

Повноваження обласної державної адміністрації щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування передбачені ст.122 ЗК України, відповідно до якої обласним державним адміністраціям надано право передавати земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті. До 2013 року облдержадміністраціям було надано право розпорядження також землями сільськогосподарського призначення.

Таким чином, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , набувши право власності на об`єкти нерухомості, повинні були звернутися до обласної державної адміністрації щодо передачі їм у користування або у власність земельної ділянки під об`єктами нерухомості та необхідної їм для обслуговування вказаного нерухомого майна.

Відповідно до ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок із земель державної і комунальної власності у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим кодексом.

При цьому, чинне земельне законодавство не передбачає безоплатного набуття права власності на земельну ділянку для обслуговування магазину автозапчастин, який перебуває у власності ОСОБА_1 , а норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам для будівництва індивідуальних гаражів (у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) визначені ст. 121 ЗК України у розмірі не більше 0,01 гектара (у разі якщо громадянином не використано право безоплатної приватизації по даному виду використання земельної ділянки). У разі якщо громадянин не має права на безоплатну приватизацію земельної ділянки, він має право її викупити ( без проведення конкурсу у разі розміщення на земельній ділянці нерухомого майна, що є у власності даного громадянина) відповідно ст. 128 ЗК України. У разі перебування земельної ділянки у користуванні інших осіб, також можлива передача у власність земельної ділянки відповідно до вищевказаних норм ЗК України. В будь-якому випадку земельна ділянка може бути відчужена із земель державної власності тільки за рішенням органів виконавчої влади.

Попри те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності на гаражі згідно із договорами купівлі-продажу, вони не надали доказів того, що попередній власник звертався до відповідного повноважного органу (місцевої ради, місцевої державної адміністрації) з відповідною заявою про надання земельної ділянки, необхідної для обслуговування гаражів, чи перейшло за договором купівлі-продажу нерухомості право на земельну ділянку до нових власників споруд, гаражів.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд також враховує, що позовні вимоги спрямовані на порушення права державної власності на земельну ділянку. Безоплатне вибуття земельної ділянки із державної власності, до якого фактично зводяться позовні вимоги, порушує інтереси держави та суперечить вимогам чинного земельного законодавства.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що місцевим судом було неповно встановлено обставини справи, та неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють перехід права власності на землю, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нової постанови про відмову в позові.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, до стягнення з позивача на користь відповідача підлягають до стягнення понесені ними судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги на рішення суду в сумі 730,80 грн. (а.с.159).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Рівненської обласної державної адміністрації задовольнити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 08 травня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_4 , Рівненської обласної державної адміністрації, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідачів: Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області та Старорафалівська сільська рада Володимирецького району, про визнання договору недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Рівненської обласної державної адміністрації судові витрати у вигляді судового збору в сумі 730 (сімсот тридцять) гривень 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Гордійчук С. О.