Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 462/3331/14-ц

провадження № 61-19416св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, відділ приватизації житлового фонду Франківського району управління комунальної власності департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова, у складі судді Колодяжного С. Ю., від 01 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О., від 01 березня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, відділ приватизації житлового фонду Франківського району управління комунальної власності департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання незаконним і скасування наказу, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, скасування державної реєстрації прав на майно.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Для обслуговування вказаного будинку рішенням виконкому Львівської міської ради за № 1157 від 20 серпня 1953 року надана у користування земельна ділянка площею 522 кв. м. На вказаній земельній ділянці також розташований переобладнаний із господарської будівлі двоквартирний будинок № НОМЕР_1 , власником двох квартир якого був ОСОБА_2 . Згідно з геодезичними даними земельна ділянка, не розподілена.

ОСОБА_2 впритул до будинку, без відповідного дозволу звів сарай та вбиральню, вказані дерев`яні споруди знаходяться на відстані 1, 5 м від її будинку, що суперечить вимогам ДБН та унеможливлює проїзд до її будинку чи доступ у випадку пожежі, затоплення, тощо.

З цього приводу вона зверталася до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, проте отримала повідомлення від 23 травня 2013 року, у якому було зазначено, що житловий будинок та земельна ділянка площею 0, 0184 га по АДРЕСА_2 знаходяться у приватній власності ОСОБА_2 і спірні споруди зазначені у технічному паспорті на будинок.

Також їй стало відомо, що ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_2 , а не квартир і на підставі наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 21 червня 2011 року № 1037-Ж-З на його ім`я видано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 21 червня 2011 року.

Вважає, що вказаний наказ винесений без достатніх правових підстав, посадові особи Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради у порушення положень частини п`ятої статті 23 Закону України «Про планування і забудову територій» не врахували інтереси співвласників суміжного будинку АДРЕСА_2 , у тому числі як користувачів спільної земельної ділянки, яка надана для обслуговування будинків № 5 і 5А, і тим самим позбавили мешканців будинку 5А можливості належно його обслуговувати.

Оспорюваний наказ суперечить положенням статті 375 ЦК України, оскільки прибудова тамбура до будинку та зведення господарських споруд, які згідно із технічним паспортом належать ОСОБА_2 , проведені з порушенням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, чим допущено порушення статті 4 Конституції України, яка визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Крім того зазначає, що виданням оспорюваного наказу безпосередньо порушено її конституційні права, зокрема не враховано, що на одній нерозподіленій на час видачі наказу земельній ділянці розташовані будинок № НОМЕР_1 , в якому проживає ОСОБА_2 , і будинок № НОМЕР_2 , співвласником якого є ОСОБА_1

При видачі оспорюваного наказу було порушено норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а відтак оскаржуваний наказ та видане на підставі нього свідоцтво про право власності на будинок є незаконними та підлягають скасуванню, як і державна реєстрація зазначеного майна.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог,просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 14 березня 2011 року № 133 у частині зняття з балансу міської ради житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 74, 80 кв. м, власником якого є ОСОБА_2 ;

- визнати незаконним та скасувати наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 21 червня 2011 року № 1037-Ж-3 «Про оформлення права власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 згідно з технічним паспортом та зобов`язання оформити і видати свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 від 21 червня 2011 року, виданого ОСОБА_2 ;

- скасувати державну реєстрацію зазначеного майна від 01 липня 2011 року за № 34027045 на ім`я ОСОБА_2 , проведену обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Короткий зміст ухвали та рішення суду першої інстанції

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 у доповненні позовних вимог щодо визнання незаконним та скасуванні наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 14 березня 2011 року № 133 у частині зняття з балансу міської ради житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 74, 80 кв. м, власником якого є ОСОБА_2 .

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 серпня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_1 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 березня 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з`ясували обставини справи.

Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд дійшов безпідставного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, необґрунтовано застосовано положення статті 377 ЦК України до спірних правовідносин, допущено порушення положень статей 19, 41, 50, 55 Конституції України, статей 59, 77 Закону України «Про місцеве самоврядування», статей 23, 29 Закону України «Про планування і забудову територій», статті 10 Закону України «Про пожежну безпеку», статті 4 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», статей 15, 16, 21, 293, 376, 382 ЦК України, статті 105 ЦК України (у редакції 1963 року).

Крім того, порушено вимоги Положення про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 114 від 27 лютого 2009 року «Про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та затвердження вартості цих послуг», а також приписи ДБН (360-92) та ДБН (протипожежні вимоги).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

29 травня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

За вимогами пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 462/3331/14-ц (провадження № 61-19416св18) було призначено повторний автоматизований розподіл.

Справу розподілено судді-доповідачу.

Заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

За договором купівлі-продажу від 23 червня 2010 року ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купив двокімнатну квартиру № АДРЕСА_3 . Зазначена квартира належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору довічного утримання від 26 жовтня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 26 жовтня 2000 року, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 17 червня 2010 року.

Відповідно до змісту договору купівлі-продажу від 23 червня 2010 року, витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 17 червня 2010 року, технічного паспорта, даних інвентаризаційної справи, загальна площаквартири ОСОБА_3 на момент її відчуження становила 45 кв. м, (із яких: коридор - 2,6 кв. м; вбиральня - 1,0 кв. м; ванна - 2,6 кв. м; кухня - 4,6; кімната житлова - 17, 2; кімната житлова 17, 0), житлова - 34, 2 кв. м. (т.1, а.с. 160, т. 2 а.с. 21-31, а.с. 36, 38, 62 інвент. справи).

За договором купівлі-продажу від 31 серпня 2010 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира належала ОСОБА_4 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 24 січня 1996 року, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 05 лютого 1996 року.

Згідно з даними технічного паспорта, інвентаризаційної справи, загальна площа квартири ОСОБА_4 на момент її відчуження становила 29 кв. м, (29, 8 кв. м, за рахунок демонтажу кухонного вогнища із яких: 12, 3 кв.м - 1 кімната житлова; 12, 8 кв. м - кухня, 3, 9 кв. м - коридор), житлова - 12, 3 кв. м(т.1, а.с. 161, т.2, а.с. 4-19; а.с. 36, 38, 62 інвент. справи).

Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 133 від 14 березня 2011 року «Про зняття з балансу міської ради житлових будинків, в яких приватизовано житло» знято з балансу міської ради двоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 74, 8 кв. м, що становить загальну площу квартири № 2 45 кв. м + загальна площа квартири № 3 - 29, 8 кв. м .

Даний наказ є чинним та нескасованим.

Відповідно до довідки Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 01 червня 2011 року квартири № АДРЕСА_1 складають цілу частину будинку (т.1, а.с.183).

23 травня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до відділу приватизації державного житлового фонду Залізничного району Львівської міської ради із заявою про оформлення свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_2 .

До заяви було додано: технічний паспорт (копія) на будинок; оригінали технічних паспортів квартир №№ 2, 3 у будинку АДРЕСА_2 ; довідку з БТІ; договори купівлі-продажу квартир № № 2, 3 будинку АДРЕСА_2 ; витяг про реєстрацію права власності №№ 2, 3 будинку АДРЕСА_2 ; наказ Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 133 від 14 березня 2011 року «Про зняття з балансу міської ради житлових будинків, в яких приватизовано житло`про зняття будинку АДРЕСА_2 з балансу.

На підставі зазначених документів Департаментом економічної політики управління комунальної власності Львівської міської ради було видано наказ № 1037 від 21 червня 2011 року про оформлення права приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 площею 91, 7 кв. м, житловою площею 46, 5 кв. м, згідно з технічним паспортом.

21 червня 2011 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, а 01 липня 2011 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» прийнято рішення про держану реєстрацію права власності (т.2, а.с. 18, 19, 20).

Встановлено, що житлова площа придбаних ОСОБА_2 квартир (34, 2 кв. м квартири № 2 + 12, 3 кв. м квартири № 3 = 46 , 5 кв. м ) відповідає житловій площі знятого з балансу будинку АДРЕСА_2 .

Стосовно загальної площі будинку, яка вказана в оскаржуваному наказі та свідоцтві про право власності, то порівняно із знятою з балансу загальною площею 74, 8 кв. м вона збільшилась на 16, 9 кв. м (з 74, 8 до 91, 7 кв. м) за рахунок площі підвалу, який розташований у цьому ж будинку, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_2 , виготовленим Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 05 квітня 2011 року, і яким користувалися попередні власники квартир № 2 і № 3, та надалі користується ОСОБА_2 , як допоміжними приміщеннями.

При оформленні права власності на будинок ОСОБА_2 (станом на 21 червня 2011 року), площа підвалу (16, 9 кв.м.) була включена до загальної площі будинку (91, 7 кв. м) і не змінювалася за рахунок прибудов чи надбудов на спірній земельній ділянці.

ОСОБА_1 у 2013 році зверталася зі скаргою до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради з приводу демонтажу, на її думку, самовільно влаштованого (впритул до житлового будинку АДРЕСА_2 ) дерев`яного сараю та вбиральні.

При вивченні матеріалів компетентними особами встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка площею 0, 0184 га по АДРЕСА_2 знаходиться у приватній власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок та Державного акту на право власності на земельну ділянку.

У результаті обстеження встановлено, що до житлового будинку АДРЕСА_2 примикає дерев`яний тамбур розміром 1,60 х 2,60 та сарай розміром 2,70 х 3,50. Дані споруди зазначені у технічному паспорті на будинок АДРЕСА_2 , який виготовлений 05 квітня 2011 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», а також у плані міжміського бюро технічної інвентаризації станом на 1954 рік та 1999 рік.

Відмітка про самочинне будівництво за вказаною адресою у технічному паспорті відсутня.

Під час перевірки дані про наявність дворової вбиральні біля будинку АДРЕСА_2 не підтвердилися (т.1 а.с. 14).

Рішенням Галицького районного суду Львівської області від 15 жовтня 2014 року, залишеного без змін ухвалами Апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 червня 2015 року (справа № 461/4322/13), відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання частково недійсним протоколу №18 (рішення) узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 25 січня 2012 року та зобов`язання Львівської міської ради вирішити спір (т.1, а.с. 223-233).

Постановою Галицького районного суду м. Львов від 25 квітня 2013 року залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2015 року (справа № 461/1463/13-а (2а/461/189/13)) відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про часткове визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про затвердження технічної документації із землеустрою та щодо передачі земельної ділянки площею 0, 0184 га у власність ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 219-222).

Під час перегляду справи у касаційному порядку встановлено, що постановою Верховного Суду від 06 лютого 2018 року (справа 461/1463/13-а (2а/461/189/13) провадження у Вищому адміністративному суді України К/800/24569/15, провадження у Верховному Суді К/9901/4976/18) скасовано постанову Галицького районного суду м. Львова від 25 квітня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2015 року, а провадження в адміністративній справі № 461/1463/13-а за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання частково протиправним та скасування рішення, закрито. Роз`яснено позивачу право на звернення до суду у порядку цивільного судочинства.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Справа переглядається лише у межах доводів касаційної скарги.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У відповідності до положень частини третьої статті 61 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За правилами частини третьої статті 10 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Не є самочинним будівництвом прибудова тамбура до будинку та зведення господарських споруд, згідно із технічними паспортами, які належать

ОСОБА_2 оводи заявника про те, що будівництво проведено з порушенням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, зведені на чужій земельній ділянці не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

У свою чергу позивачем не доведено, що внаслідок оформлення права приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 порушується її право в аспекті частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, місцевий суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Суд першої інстанції виконав вимоги статті 213 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи,перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Доводи касаційної скарги, які значною мірою стосуються переоцінки доказів, та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк
А. І. Грушицький
І. М. Фаловська