Провадження № 2-о/369/36/19
РІШЕННЯ

Іменем України

11.06.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Бондар О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року заявники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою за участю заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, та полягає в тому, що вимушене переселення заявників у вересні 2014 року з окупованої частини території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Обґрунтовуючи свої вимоги, заявник ОСОБА_1 зазначає, що до переселення він був повноправним громадянином держави Україна, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , де всією родиною проживали до вимушеного переселення. Також до вимушеного переселення заявник ОСОБА_1 займався підприємницькою діяльністю, орендував приміщення для здійснення підприємницької діяльності по АДРЕСА_8, що наразі перебуває на окупованій частині території Донецьої області. Заявники стверджували, що мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя.

Після анексії Криму розпочалася друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України у квітні 2014, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 р.) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 р.).

Протягом травня 2014 р. за участю незаконних озброєних формувань було захоплено в населених пунктах адміністративні будівлі у багатьох населених пунктах Донецької і Луганської областях.

11.05.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областях відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах, які є невизнаними світовою спільнотою, так само, як і результати цих референдумів.

Проте, місто Харцизськ опинилося під контролем збройних формувань Російської Федерації, на всіх державних установах було вивішено прапори РФ, що для заявників означало насильницьку втрату громадянства України.

23.08.2014 розпочалося масове вторгнення на територію Донецької і Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України та, як наслідок - окупації частини території України, є загальновідомими.

З травня 2014 року в місті Харцизську ситуація почала погіршуватися: було порушено виборче право заявників на обрання Президента України, запроваджено комендантську годину, було вимкнено українські телеканали та радіо, транспортна система була паралізована, асортимент ліків зменшився, а їх ціна стала зависокою, не виплачувалися соціальні виплати, внаслідок обстрілів мешканці тривалий час переховувалися у підвалах, пересування містом було небезпечно, відчувалася продовольча криза, оскільки більшість магазинів були зачиненими, приватне майно громадян привласнювалося озброєними бойовиками та найманцями, мешканці піддавалися тортурам. Подальше перебування у місті становило загрозу життю родини заявників. Вказані обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті Харцизськ, тому вони були змушені покинути місто.

Заявники вважають, що внаслідок збройної агресії РФ на території Донецької області та окупації РФ частини території Донецької області було порушено низку його прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 р, відповідними протоколами до Конвенції, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Отримані заявниками довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи посвідчують лише факт їх вимушеного переселення з адреси проживання: буд. АДРЕСА_1 . до місця проживання за адресою: кв. АДРЕСА_3 .., і не містить в собі зазначення причини такого переселення. Заявники мають на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

У зв`язку з викладеним, заявники просили встановити юридичний факт, що їх вимушене переселення у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

У судове засідання заявники і їхній представник не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи представник заявників повідомлявся належним чином, надав суду заяву з проханням проводити судове засідання у відсутності сторони заявників, на заявлених вимогах наполягав і просив їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, проте не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, про причини неявки суд не повідомив.

Представник заінтересованої особи Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, проте не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України згідно з паспортом громадянина України НОМЕР_1 , виданим 10.05.2017 органом 3232. Згідно Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання 3232- від 20.05.2017 р. місце проживання ОСОБА_1 з 18.01.2001 р. зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 30-32). Згідно з Довідкою від 06.11.2014 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 прибув разом із неповнолітніми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання зазначено за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.56). Згідно з Довідкою від 22.06.2016 р. № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданою Управлінням захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 прибув разом із неповнолітніми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання зазначено за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.217-218).

Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_2 виконкомом Донецької міської ради 16.11.2005 р. ОСОБА_1 зареєстровано ФОП, номер запису 2 015855 (а.с.46-47). 31.01.2014 р. між ФОП ОСОБА_1 та Промислово-будівельною компанією «Алмар» у формі товариства з обмеженою відповідальністю укладено договір оренди приміщень площею 14,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_7 , для використання під офіс та як складських приміщень на строк по 31.12.2014 р. з подальшою пролонгацією, але не більше ніж до 31.12.2016 р., з укладенням 01.02.2014 р. відповідного акту приймання-передачі (а.с.48-55).

За Договором купівлі продажу від 14.08.2006 р. заявник ОСОБА_1 придбав житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1 , що посвідчено приватним нотаріусом Харцизського міського нотаріального округу Селезньовою Т.О., зареєстровано в реєстрі за № 2420 (а.с.41-43). На підставі цього договору заявник ОСОБА_1 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 02.10.2007 р. (а.с.44-45)

Заявник ОСОБА_1 з 01.09.2001 р. перебуває у зареєстрованому шлюбі з заявницею ОСОБА_2 , актовий запис №293, що підтверджується Свідоцтвом про одруження НОМЕР_6 , виданим 01.09.2001 р. Відділом реєстрації актів громадянського стану Пролетарського районного управління юстиції м. Донецька (а.с. 33).

Заявниця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянкою України згідно з паспортом громадянина України серії НОМЕР_7 , виданим 18.09.2001 р. Харцизським МВ УМВС України в Донецькі області (а.с.34-36). Згідно Довідки від 06.11.2014 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ., фактичне місце проживання зазначено за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.58). Згідно з Довідкою від 22.06.2016 р. № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданою Управлінням захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ., фактичне місце проживання зазначено за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.227-228).

У шлюбі в заявників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилися діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянки України НОМЕР_8 , виданий 04.07.2018 органом 3232, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Свідоцтво про народження серії НОМЕР_9 від 09.09.2014 р., видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Світловодську реєстраційної служби Світловодського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області (а.с.37-38, 40).

Доводи заявників про обставини, які відбувалися у м. Харцизськ, Донецьк та в цілому у Донецькому та Луганському регіоні за період з квітня 2014 р. підтверджуються постановою Верховної Ради України Про заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року № 337-VII, публікаціями у ЗМІ, інтернет-виданні «Кореспондент» та на сайті Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ», а саме проведення так званого «референдуму» на Донбасі 11 травня 2014 р. (а.с.60-62), відомостями прес-служби Служби безпеки України щодо затримання громадян Російської Федерації, які були завербовані для участі в терористичному формуванні «ДНР», виконання диверсійних завдань на території України (а.с.63-65), даними з сайту інтернет-видання «Цензор-Нет» щодо фіксації діяльності двох спецгруп ГРУ Росії в м. Донецьк (а.с.107), відомості інтернет-видання Ipress.ua: про перекидання військової техніки у луганському та донецькому напрямках з РФ (а.с.108), про наслідки нічних обстрілів м. Харцизськ в ніч з 17 на 18 серпня 2014 (а.с. 122).

З матеріалів розслідування транскордонних атак на сході України, здійсненого Міжнародним Партнерством за Права Людини разом з Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською спілкою з прав людини, вбачається, що напади на населені пункти Колесниківка, Комишне, Мілове, Красна Талівка, Дмитрівка та Побєда в Луганській області вказують на збройний конфлікт міжнародного характеру, який починається з моменту, коли має місце військова інтервенція збройних сил однієї країни на територію іншої країни. У випадках атак на вищезазначені населені пункти український кордон перетнули нелегально, після чого військові напади були здійснені на об`єкти військової інфраструктури, пункти прикордонного контролю та цивільні об`єкти. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки, рух російських військових підрозділів на території Російської Федерації і через кордон України вказують на те, що перетини кордону та напади на українські території не могли бути організовані без допомоги військових підрозділів Російської Федерації. Відповідно, нелегальний перетин державного кордону людьми, пов`язаними з російськими військовими підрозділами та атаки на об`єкти, розташовані на території України, можна прирівняти до початку військового конфлікту міжнародного характеру (а.с.66-93).

Дослідницька мережа Bellingcat опублікувала інтерактивну карту з координатами, звідки Росія і підконтрольні їй незаконні збройні формування обстрілювали схід України влітку 2014 року (а.с.94).

Пунктом 18 резолюції 1988 (2014) Парламентської Асамблеї Ради Європи визначено, що враховуючи ризик дестабілізації та погіршення безпекового режиму цілого регіону подальшою російською військовою агресією проти України, Асамблея рекомендує, щоб Сполучені Штати та Сполучене Королівство - як підписанти Будапештської Угоди - так і інші відповідні європейські держави вивчили можливість реальних безпекових угод для забезпечення незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с.95-97).

15.01.2015 року Європарламент ухвалив резолюцію 2014/2965, якою висловив цілковиту солідарність з Україною та її народом та засудив акти тероризму та кримінальну діяльність, що здійснюється сепаратистами та іншими нерегулярними силами в східній Україні (а.с.98-103).

Згідно з резолюцією 2067 (2015) Парламентської Асамблеї Ради Європи з початку російської агресії в Україні у 2014 р. понад 1300 осіб були оголошені зниклими без вісті. Асамблея висловлює жаль стосовно рішення Президента Російської Федерації утаємничувати дані щодо втрат серед особового складу збройних сил Російської Федерації, що сталися під час спецоперацій у мирний час (а.с.104-106).

Так званий голова ДНР ОСОБА_6 видавав незаконні укази, робив призначення посадових осіб незаконно утвореної ради міністрів ДНР (а.с. 110, 113-117).

В інтернет-виданнях було здійснено ряд публікацій щодо Донецького регіону. На сайті ZIK.ua зроблено публікацію про неможливість жителів Харцизська проголосувати на виборах Президента України у 2015 році (а.с.118). З інших вбачається, що озброєні люди захопили у полон українських військових (а.с.111), терористи захопили будівлю СБУ у Донецьку (а.с.112), терористи атакують українські позиції біля стратегічної висоти Савур- Могили (а.с.123).

Згідно з оперативною інформацією Інформаційно-аналітичного центру РНБО від 19.08.2014 р., терористи продовжують військові дії проти частин та підрозділів українських силовиків, руйнують інфраструктуру Донбасу, мінують мости і дороги (а.с.119-121).

Згідно з резолюцією 2028 від 27 січня 2015 р. Парламентської Асамблеї Ради Європи в результаті анексії Криму Російською Федерацією та збройного конфлікту в українському Донбасі понад 921 000 людей (станом на 23.01.2015 р.) виявилися переміщеними в межах України та понад 524 000 звернулися за притулком або щодо отримання іншого юридичного статусу у Російській Федерації. Асамблея закликає органи російської влади утримуватися від дестабілізації України та фінансування військової підтримки незаконним озброєним угрупуванням та використовувати їхній вплив на них, щоб вони повністю дотримувались та впроваджували положення Мінських угод. Асамблея закликає міжнародне співтовариство продовжувати надавати матеріальну та організаційну допомогу українським внутрішньо переміщеним особам та біженцям, зокрема, в зимові місяці та допомагати українським органам влади в розробці довгострокових програм допомоги (а.с.132-136).

З заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей, розміщеної у інтернет-джерелі 01.03.2016 р., вбачається, що 20 лютого 2014 року Російська Федерація розпочала збройну агресію проти України, окупувавши АР Крим та м. Севастополь. Сьогодні ця агресія продовжується на Донбасі. З моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено. Лише за останні два місяці 2016 року українські позиції були обстріляні понад 2500 разів, внаслідок чого 12 військовослужбовців загинули та понад 150 зазнали поранень. Міністерство закордонних справ України закликає міжнародну спільноту чинити максимальний тиск на Росію та зберігати санкції, допоки Донбас та Крим не будуть де окуповані, а територіальна цілісність та суверенітет України відновлені (а.с.138-139).

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просять заявники.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Частина четверта статті 10 Цивільного процесуального кодексу України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території.

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції.

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язання. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника.

Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму. Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника.

Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Оцінюючи надані заявниками докази на підтвердження своїх вимог, суд враховує, що встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявників з окупованої території Донецької області, відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області (а саме, м. Горлівка), можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Донецької області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у вересні 2014 року заявників ОСОБА_2 , ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з окупованої території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області, оскільки саме зазначений час переселення відображений у довідках внутрішньо переміщеної особи, наданих заявниками до суду. Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постановах № 61-4043св18 від 14.03.2018 р., № 417/3852/17 від 21.03.2018 р., № 243/7029/17 від 12.04.2018 р.

Вищезазначений юридичний факт заявниками доведено у повному обсязі, надані суду докази є належними, достовірними та допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета заявлених вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для встановлення факту, що має юридичне значення.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне.

По-перше, вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.

По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя».

Разом із тим, судом було враховано, що необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципу процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі, і вчасно надіслано на адресу Посольства Російської Федерації в Україні повідомлення, які було отримано уповноваженою особою. Натомість, Російська Федерація у судових засіданнях участі не брала, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення даної справи, не заявляла.

Суд зауважує, що інформація про неповнолітніх дітей як таких, що прибули разом із внутрішньо переміщеною особою, міститься у відповідних довідках № від 06.11.2014 р. та № від 22.06.2016 р., яких видано заявнику ОСОБА_1 . Натомість, з аналогічних довідок заявника ОСОБА_2 не вбачається жодної інформації про неповнолітніх дітей, які прибули разом з нею як внутрішньо переміщеною особою.

Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку про те, що заява підлягає задоволенню частково.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 76-81, 315-319 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити частково.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з окупованої території Донецької області України у вересні 2014 року відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з окупованої території Донецької області України у вересні 2014 року відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

В решті заяви відмовити.

Повне рішення суду складено 21 червня 2019 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня винесення рішення суду.

Суддя Ковальчук Л. М.