Справа № 760/5804/17 Головуючий 1 інстанція- Шереметьєва Л.А.
Провадження № 22-ц/824/7702/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Мережко М.В., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 06 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , 3-і особи: Київська міська рада, ОСОБА_4 , Департамент земельних ресурсів Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернуласядо суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що 31 серпня 2016 року між нею та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0838 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Її право власності на земельну ділянку зареєстроване 31 серпня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Футуймою В.Б.

Вказувала ,що відповідачка ОСОБА_1 має суміжну земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 і є її сусідкою. Не маючи ніяких документів та правових підстав, відповідачка самовільно зайняла належну їй на праві власності земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 , вигородивши земельну ділянку металевою сіткою та встановила тимчасову споруду (вагончик). Даний факт підтверджується Актом обстеження земельної ділянки від 11 жовтня 2017 року за № 17-1626-09, складеним посадовою особою Департаменту земельних ресурсів головним спеціалістом управління землеустрою та моніторингу земель ОСОБА_6 Вважає, що самовільним зайняттям належної земельної ділянки відповідачка порушує її права, як власника земельної ділянки, передбачені законом.

У зв`язку з наведеним просить зобов`язати відповідачку звільнити від огорожі і тимчасової споруди та привести до стану, придатного для використання за цільовим

- 2 -

призначенням, земельну ділянку площею 0,0838 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 06 березня 2019 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити від огорожі та тимчасової споруди земельну ділянку площею 0, 0838 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власнсоіт ОСОБА_3 Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволеннні позову в повному обсязі, посилаючись на його надуманість і необгрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи. Скарга мотивована тим, що спірна земельна ділянка розміром 0,08 га, що знаходиться поряд із ділянкою, на якій розташований її будинок, була надана їй у користування на підставі наказу радгоспу «Совки» № 241 від 06 серпня 1988 року під городництво, а відтак згідно закону перебуває у її правомірному користуванні. Вважає, що послідуюча передача Київською міською радою за рішенням від 18 грудня 2008 року цієї ділянки іншій особі - ОСОБА_4 та зміна адреси на АДРЕСА_1 є незаконною, оскільки проект відведення ділянки ОСОБА_4 не погоджувався із цілим рядом органів, як і не погоджувалися з нею як сусідкою межі ділянки. Незаконним також на її думку є неодноразове послідуюче відчуження ділянки та набуття права на неї позивачкою ОСОБА_3 у 2016 році. Суд необгрунтовано послався на інше рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 07 лютого 2019 року, яким відмовлено їй у позові до Київської міської ради та інших про визнання недійсним рішення та договорів купівлі-продажу, бо це рішення не набрало законної сили. За результатами її звернення до прокуратури щодо неправомірності рішення ради відкрите кримінальне провадження в якому здійснюється досудове розслідування. Суд не врахував, що як вбачається із технічної документації належна позивачці ділянка перебуває у межах її ділянки.

Позивачка ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив її позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Відповідачка ОСОБА_1 належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки її представнику адвокату Кравченко К.М. 29 травня 2019 року, відповідачка до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції працівником канцелярії суду передана заява представника відповідачки адвоката Кравченко К.М. про відкладення розгляду справи у зв`язку із її перебуванням у черговій відпустці із 24 червня 2019 року до 12 липня 2019 року.

Колегія суддів прийшла до висновку про відсутність поважних причин неявки представника, оскільки адвокат Кравченко К.М. отримала судову повістку про день розгляду справи завчасно - 29 травня 2019 року, тобто майже за місяць до дня судового розгляду і мала можливість спланувати свою роботу чи відпочинок з урахуванням розгляду даної справи. Доказів про наявність непередбачуваних чи вийняткових обставин, пов`язаних із обранням відпуски за день до розгляду справи 25 червня 2019 року, які б свідчили про поважність причин неявки (від`їзд на відпочинок, за кордон тощо), суду не надала, що згідно

ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відхиляючи дане клопотання колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

- 3 -

Як вбачається із штампу Київського апеляційного суду, представник ОСОБА_2 особисто подала до канцелярії суду клопотання про відкладення розгляду справи 25 червня 2019 року о 10 години 15 хв., тобто в той же час на який призначено розгляд, при цьому відмовилася з`явитися в судове засідання, що на думку колегія свідчить про недобросовісне користування представником процесуальними правами, що суперечить завданню цивільного судочинства, оскільки справа не знаходить свого вирішення більш як півтора року.

Згідно ч.ч. 1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

При цьому, положеннями ч.1 ст.44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволікання у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Представник позивачки ОСОБА_3 адвокат Горда В.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачка ОСОБА_1 без достатніх правових підстав зайняла належну позивачці спірну земельну ділянку розміром 0,0838 га з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , вигородивши її і розмістивши на ній тимчасову споруду, що свідчить про порушення прав ОСОБА_3 , які підлягають до захисту.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право мирно володіти своїм майном та неможливість позбавлення особи свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права закріплені у статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

- 4 -

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.373 ЦК України, ст.90 ЗК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до цільового призначення.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна вправі вимагати усунення будь-яких порушень його права, в т.ч. порушення прав користування та розпорядження майном, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володінням.

Аналогічні положення містить ст.152 ЗК України, згідно якої власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч.1). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч.3).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_3 є власником земельної ділянки розміром 0,0838 га з кадастровим номером НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 31 серпня 2016 року між нею та ОСОБА_5 .

Право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку у встановленому законом порядку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 серпня 2016 року.

Відповідачка ОСОБА_1 є користувачем земельної ділянки розміром 0,1279 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за відповідачкою у Державному земельному кадастрі (т.1 а.с.131). Сторони є суміжними землекористувачами в тилу ділянок.

Також, судом встановлено, що відповідачка без достатніх правових підстав зайняла належну позивачці спірну земельну ділянку розміром 0,0838 га з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , вигородивши її і розмістивши на ній тимчасову споруду. Вказану ділянку використовує під город.

Даний факт підтверджується Актом обстеження земельної ділянки від 11 жовтня 2017 року за № 17-1626-09, складеним посадовою особою Департаменту земельних ресурсів головним спеціалістом управління землеустрою та моніторингу земель ОСОБА_6 та визнається відповідачкою (т.1 а.с.133-134).

Окрім того, як вбачається із наявних у справі кадастрових планів земельних ділянок (т.1 а.с.130,135,158-159, т.2 а.с.150), а також плану зовнішніх меж ділянки ОСОБА_1 (т.2 а.с.161) відповідачка ОСОБА_1 вигородила і фактично використовує земельну ділянку загальним розміром 0,2631 га, яка включає як зареєстровану за нею у Державному земельному кадастрі ділянку за номером НОМЕР_2 під будинком 0,1279 га, так і іншу ділянку розміром 0,1352 га, яка накладається на ділянку, належну позивачці 0,0838 га.

За таких обставин суд обгрунтовано задоволив вимоги і зобов`язав відповідачку звільнити від огорожі та тимчасової споруди належну ОСОБА_3 спірну земельну ділянку площею 0,0838 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що земельна ділянка розміром 0,08 га

- 5 -

надана їй у користування під город на підставі наказу радгоспу «Совки» № 241 від 06 серпня 1988 року і межує із ділянкою розміром 0,08 га, виділеною їй під будівництво будинку іншим наказом радгоспу «Совки» № 288 від 16 вересня 1988 року, а відтак згідно закону перебуває у її правомірному користуванні колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

По-перше, належний ОСОБА_1 будинок, розташований на земельній ділянці розміром 0,1279 га з кадастровим номером НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за відповідачкою у Державному земельному кадастрі, тобто є іншим об`єктом землекористування, ніж ділянка 0,08 га, чого відповідачка не спростувала.

По-друге, як вище вказувалося відповідачка ОСОБА_1 вигородила і фактично використовує земельну ділянку загальним розміром 0,2631 га, що значно більше ніж 0,1600 га, виділених їй як вона стверджує за обома наказами радгоспу.

По-третє, відповідно до ст.16 ЗК УРСР 1970 року (який був чинним станом на 1988 рік) надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.

Згідно ст.20 цього Кодексу право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Згідно ст.22 цього Кодексу приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Посилаючись на виділення їй ділянки під город, відповідачка всупереч приписам ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України, яка покладає на кожну сторону обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували факт реалізації наказу радгоспу «Совки» № 241 від 06 серпня 1988 року про виділення ділянки 0,08 га у передбаченому законом порядку у 1988 році, встановлення її меж та цим радгоспом та внесення відповідного запису до реєстрової книги виконавчого комітету Київської міськради.

Посилання скаржниці на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 13 грудня 2012 року як на підставу наявності у неї права на спірну земельну ділянку необгрунтовані.

Як вбачається із вказаного рішення предметом спору було визнання права власності за позивачкою на самочинне будівництво, зокрема ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на самочинно зведений житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_2 , яка перебуває у її користуванні із цільовим призначенням для будівництва будинку. Рішенням суду позов задоволено і визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_2 розміром 0,1279 га.

Дана ділянка НОМЕР_2 є окремим об`єктом землекористування, сформованим у Державному земельному кадастрі, і не має ніякого відношення до ділянки розміром 0,08 га, яка раніше виділялися позивачці наказом по радгоспу «Совки» № 241 від 06 серпня 1988 року.

Водночас, при розгляді вказаної справи судом взагалі не досліджувалися обставини правомірності чи неправомірності набуття позивачкою права на земельну ділянку на підставі наказу радгоспу «Совки» № 241 від 06 серпня 1988 року, оскільки це не було предметом спору, що у свою чергу свідчить про безпідставність наведених доводів скаржниці.

- 6 -

Окрім того, колегія суддів зауважує, що розглядаючи справу Солом`янський районний суд м.Києва у рішенні від 13 грудня 2012 року вказав, що наказамирадгоспу «Совки» № 241 від 06 серпня 1988 року та № 288 від 16 вересня 1988 року відповідачці було виділено ділянку під забудову, а не під город, як остання стверджує.

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи скарги про те, що передача Київською міською радою за рішенням від 18 грудня 2008 року цієї ділянки іншій особі - ОСОБА_4 та зміна адреси на АДРЕСА_1 є незаконною, оскільки станом на час розгляду справи відповідачка не надала доказів, що рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року, судом скасоване чи визнане недійсним.

Відповідно такі доводи безпідставні.

Це ж стосується доводів апеляційної скарги про незаконність неодноразового послідуючого відчуження ділянки та набуття права на неї позивачкою ОСОБА_3 у 2016 році.

Відхиляючи такі доводи, колегія суддів враховує встановлений ст.204 ЦК України принцип презумпції правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

ОСОБА_3 набула права власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 31 серпня 2016 року. Даний договір як і попередні не визнаний судом недійсним і не є нікчемним (його недійсність не встановлена законом), а відтак доводи відповідачки щодо неправомірності набуття позивачкою права власності безпідставні.

Колегія суддів погоджується із доводами скарги про те, що суд необгрунтовано послався на інше рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 07 лютого 2019 року, яким відмовлено їй у позові до Київської міської ради та інших про визнання недійсним рішення та договорів купівлі-продажу, бо це рішення не набрало законної сили.

Проте, таке посилання суду не має правового занчення і не впливає на правильність висновків суду про законність і обгрунтованість вимог ОСОБА_3 , з огляду на те, що вона є власником ділянки, а відповідачка не довела наявність у неї права на ділянку більшої площі, ніж 0,1279 га, яка зареєстрована за відповідачкою у Державному земельному кадастрі.

Посилання скржниці на те, що за результатами її звернення до прокуратури щодо неправомірності рішення Київської міської ради відкрите кримінальне провадження, в якому здійснюється досудове розслідування, колегія суддів відхиляє, оскільки наявність матеріалів кримінального провадження, що внесені до ЄРДР, не є підставою для висновків суду щодо неправомірності набуття позивачкою права власності на ділянку та наявності у відповідачки прав на цю ділянку.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

З огляду на відсутність вироку суду, який би набрав законної сили, у відношенні посадових осіб Київської міської ради, по вказаних відповідачкою фактах, її доводи безпідставні.

Такі ж положення містить ч.6 ст.82 ЦПК України, згідно якої вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного

- 7 -

судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: