ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/13735/18

Головуючий у першій інстанції Литвиненко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/825/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Харечко Л.К.

секретар: Поклад Д.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Литвиненко І.В. від 12 квітня 2019 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договорами позики,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договорами позики, в якому просив стягнути зі ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 6 500 доларів США, прострочені проценти в сумі 400 доларів США, що станом на 12.12.2018 року за курсом НБУ складає 191 220 грн. 84 коп., а також стягнути зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в солідарному порядку суму основного боргу у розмірі 7 000 доларів США, прострочені проценти в сумі 500 доларів США, що станом на 12.12.2018 року за курсом НБУ складає 207 848 грн. 74 коп. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 21.05.2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики №1, відповідно до умов якого позивач надав у борг грошові кошти в сумі 6 500 доларів США строком до 21.05.2017 року під 10% річних. За договором позики №2, укладеним 26.07.2016 року, позивач надав в позику грошові кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в сумі 7 000 доларів США строком до 26.07.2017 року під 10% річних. Позивач вказує, що оскільки відповідачі отримані за вказаними договорами позики грошові кошти у визначений строк не повернули, він звернувся до суду з даним позовом про стягнення грошових коштів за договорами позики.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.04.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договорами позики задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти за договором позики №1 від 21.05.2016 року в сумі 6 500 доларів США. Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти за договором позики №2 від 26.07.2016 року в солідарному порядку - 7 000 доларів США. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 953 грн. 12 коп. судового збору. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 037 грн. 58 коп. судового збору. В іншій частині позову судом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 12.04.2019 року в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 коштів за договором позики №1 від 21.05.2016 року в сумі 6 500 доларів США та стягнення з нього на користь ОСОБА_1 коштів за договором позики №2 від 26.07.2016 року в солідарному порядку (із ОСОБА_3 ) 7 000 доларів США. ОСОБА_2 просить ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позову до нього. Доводи апеляційної скарги зазначають, що рішення суду першої інстанції від 12.04.2019 року у оскаржуваній частині є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, при цьому суд неповно з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що між сторонами по справі склались договірні правовідносин з приводу позики та вважає вказаний висновок суду першої інстанції необгрунтованим. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які підтвердили наявність правовідносин щодо спільної діяльності між сторонами даного спору, а саме, будівництва сушильних камер за допомогою спільних ресурсів та отримання спільного доходу в майбутньому. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги журналу видачі відсотків, розписку про передачу коштів від 25.08.2016 року, які свідчать про наміри сторін створити спільний бізнес, порядок розподілу майбутніх прибутків. З посиланням на статті 204, 1130, 1131, 1132, 1133 ЦК України доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті необґрунтовано не прийняв до уваги тих обставин, що між сторонами спору існували договірні відносини про спільну діяльність, при цьому позивач зобов`язався фінансувати всі витрати щодо запуску та будівництва сушильних камер, в тому числі, придбання будівельних матеріалів, а відповідачі - провести реконструкцію приміщення із залученням теж власних коштів та будівельних матеріалів, яке належить ОСОБА_3 , а в подальшому із отриманих доходів повернути всі грошові витрати позивачу, а потім порівну ділити доходи. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суду першої інстанції необхідно було встановити справжню правову природу укладеного договору, при цьому учасники даного спору повинні або в подальшому виконувати умови домовленості про спільну діяльність, або тільки ОСОБА_3 , якому за договором позики від 21.05.2016 року та від 28.02.2017 року фактично були передані всі спірні грошові кошти, які були використані для будівництва сушильних камер для деревини, повинен їх повернути позивачу, як вклад учасника, внесений у спільну діяльність.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.04.2019 року не оскаржується.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Шолох О.В. підтримали доводи та вимоги поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 пояснив, що він не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 12.04.2019 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача адвокат Потапова С.М. просила залишити без задоволення апеляційну скаргу у зв`язку із її безпідставністю та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 12.04.2019 року.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 21.05.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики №1, відповідно до умов якого позивач надав у борг грошові кошти в сумі 6 500 доларів США строком до 21.05.2017 року під 10% річних, що підтверджується оригіналом договору (а.с.80).

26.07.2016 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики №2, відповідно до умов якого позивач надав у борг грошові кошти в сумі 7 000 доларів США строком до 26.07.2017 року під 10% річних, що підтверджується оригіналом договору (а.с.81).

25.08.2016 року ОСОБА_2 в присутності ОСОБА_3 було складено розписку про те, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_7 6 500 доларів США для зберігання та ведення бухгалтерського обліку щодо будівництва сушильних камер. Гроші використали на будівництво сушильних камер в повному обсязі (а.с.149).

28.02.2017 року ОСОБА_2 власноруч написав розписку, в якій зазначив, що станом на 28.02.2017 року у нього перед ОСОБА_1 існує борг на підставі договору №1 від 21.05.2016 року в розмірі 6 500 доларів США та заборгованість за відсотками в сумі 144 долари США, що підтверджується оригіналом розписки (а.с.82).

28.02.2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склали розписку, в якій зазначили, що станом на 28.02.2017 року у них перед ОСОБА_1 існує борг на підставі договору №2 від 26.07.2016 року в розмірі 7 000 доларів США та заборгованість за відсотками в сумі 156 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки (а.с.83).

Позивачем та відповідачами у справі велась відомість видачі відсотків від суми боргу відповідно до договору позики від 13.04.2017 року, в якій зазначались суми сплати відповідачами на користь позивача відсотків за користування борговими коштами в розмірі 350 доларів США, що підтверджується копією відомості (а.с.43).

Часткове погашення відсотків за договорами позики підтверджується також копіями відомостей з підписами сторін щодо здійснення часткового погашення (а.с.36,37).

07.05.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено договори про відступлення права вимоги, за якими первісний кредитор відступив, а новий кредитор повністю прийняв на себе право вимоги за договором № 1 від 21.05.2016 року та за договором № 2 від 26.07.2016 року (а.с.61,62). 14.12.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено угоди про розірвання договорів про відступлення права вимоги від 07.05.2018 року (а.с.59,60).

13.12.2018 року старшим слідчим СВ ЧВП ГУНП України в Чернігівській області Півоваровою Ю.М. було винесено постанову про закриття кримінального провадження за заявою ОСОБА_8 з приводу шахрайських дій ОСОБА_3 , внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0003913 від 07.06.2018 року, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.57-58).

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.04.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договорами позики задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти за договором позики №1 від 21.05.2016 року в сумі 6 500 доларів США. Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти за договором позики №2 від 26.07.2016 року в солідарному порядку - 7 000 доларів США. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 953 грн. 12 коп. судового збору. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 037 грн. 58 коп. судового збору. В іншій частині позову судом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 12.04.2019 року в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 коштів за договором позики №1 від 21.05.2016 року в сумі 6 500 доларів США та стягнення з нього на користь ОСОБА_1 коштів за договором позики №2 від 26.07.2016 року в солідарному порядку (із ОСОБА_3 ) 7 000 доларів США. ОСОБА_2 просить ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позову до нього. Доводи апеляційної скарги зазначають, що рішення суду першої інстанції від 12.04.2019 року у оскаржуваній частині є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, при цьому суд неповно з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 12.04.2019 року у оскаржуваній частині, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.04.2019 року, частково задовольняючи вимоги заявленого позову, суд першої інстанції виходив із приписів норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та фактичних обставин справи.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, що грошові кошти, отримані відповідачами від позивача за укладеними договорами позики ОСОБА_1 повернуті не були, що є підставою для стягнення на його користь грошових коштів за договорами позики.

При розгляді даного спору по суті суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню підлягають грошові кошти саме в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Даний висновок суду першої інстанції узгоджується з висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18.

Суд першої інстанції критично оцінив заперечення ОСОБА_3 з приводу часткового виконання зобов`язань перед позивачем, оскільки належних та допустимих доказів повернення позивачу грошових коштів ОСОБА_3 суду представлено не було.

Як зазначено у рішенні суду першої інстанції від 12.04.2019 року, суд не приймає до уваги журналу видачі відсотків (а.с.36,43), оскільки в ньому йдеться мова про видачу відсотків за договором позики від 13.04.2017 року, а предметом даного позову є стягнення грошових коштів за договорами позики №1 від 21.05.2016 року та №2 від 26.07.2016 року. За даних обставин вказаний доказ не прийнято до уваги судом першої інстанції в силу ч.4 статті 77 ЦПК України, оскільки зазначений доказ не стосується предмета доказування. Судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті також не прийнято до уваги розписку про передачу коштів від 25.08.2016 року ОСОБА_7 , оскільки, як зазначив суд першої інстанції у рішенні, навіть передача коштів не звільняє ОСОБА_2 від обов`язку повернути позивачу грошові кошти за договорами позики.

На підставі встановлених фактичних обставин справи та норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, приймаючи до уваги ті обставини, що відповідачами у належний спосіб не спростовано факту отримання грошових коштів за вказаними договорами позики від позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення вимог заявленого позову, а саме, в частині стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів за договором позики №1 від 21.05.2016 року в сумі 6500 доларів США та стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в солідарному порядку коштів в сумі 7 000 доларів США за договором позики №2 від 26.07.2016 року.

У задоволенні вимог заявленого позову в частині стягнення з відповідачів відсотків за користування грошовими коштами суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити, оскільки позивачем не обґрунтовано їх розміру, а саме: не надано розрахунку нарахованих відсотків та не вказано період їх нарахування, і за даних обставин у суду відсутня можливість перевірити правильність такого розрахунку.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що між сторонами по справі склались договірні правовідносин з приводу позики та вважає вказаний висновок суду першої інстанції необгрунтованим. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які підтвердили наявність правовідносин щодо спільної діяльності між сторонами даного спору, а саме, будівництва сушильних камер за допомогою спільних ресурсів та отримання спільного доходу в майбутньому.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 12.04.2019 року у оскаржуваній частині, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 21.05.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики №1, відповідно до умов якого позивач надав у борг грошові кошти в сумі 6 500 доларів США строком до 21.05.2017 року під 10% річних, що підтверджується оригіналом договору (а.с.80). 26.07.2016 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики №2, відповідно до умов якого позивач надав у борг грошові кошти в сумі 7 000 доларів США строком до 26.07.2017 року під 10% річних, що підтверджується оригіналом договору (а.с.81). 28.02.2017 року ОСОБА_2 власноруч написав розписку, в якій зазначив, що станом на 28.02.2017 року у нього перед ОСОБА_1 існує борг на підставі договору №1 від 21.05.2016 року в розмірі 6 500 доларів США та заборгованість за відсотками в сумі 144 долари США, що підтверджується оригіналом розписки (а.с.82). 28.02.2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склали розписку, в якій зазначили, що станом на 28.02.2017 року у них перед ОСОБА_1 існує борг на підставі договору №2 від 26.07.2016 року в розмірі 7 000 доларів США та заборгованість за відсотками в сумі 156 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки (а.с.83). Виходячи із фактичних обставин справи та норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, суд першої інстанції у рішенні від 12.04.2019 року дійшов обгрунтованого висновку відносно того, що між сторонами даного спору були укладені вищезазначені договори позики грошових коштів, і спір, який виник між сторонами, є спором про стягнення грошових коштів за договорами позики.

Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які підтвердили наявність правовідносин щодо спільної діяльності між сторонами даного спору, а саме, будівництва сушильних камер за допомогою спільних ресурсів та отримання спільного доходу в майбутньому. Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 12.04.2019 року, суд не прийняв до уваги показання зазначених свідків, оскільки жодних відомостей з приводу предмету позову суду ними повідомлено не було. Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів по справі. При цьому ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України регламентовано, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги журналу видачі відсотків, розписку про передачу коштів від 25.08.2016 року, які свідчать про наміри сторін створити спільний бізнес, порядок розподілу майбутніх прибутків.

На думку апеляційного суду, вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 12.04.2019 року у оскаржуваній частині, виходячи із наступного. В рішенні суду першої інстанції від 12.04.2019 року обґрунтовано зазначено, що суд не приймає до уваги журналу видачі відсотків (а.с.36,43), оскільки в ньому йдеться мова про видачу відсотків за договором позики від 13.04.2017 року, а предметом даного позову є стягнення грошових коштів за договорами позики №1 від 21.05.2016 року та №2 від 26.07.2016 року. За даних обставин вказаний доказ не прийнято до уваги судом першої інстанції в силу ч.4 статті 77 ЦПК України, оскільки зазначений доказ не стосується предмета доказування. Судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті також не прийнято до уваги розписку про передачу коштів від 25.08.2016 року ОСОБА_7 , оскільки, як зазначив суд першої інстанції у рішенні, навіть передача коштів не звільняє ОСОБА_2 від обов`язку повернути позивачу грошові кошти за договорами позики.

З посиланням на статті 204, 1130, 1131, 1132, 1133 ЦК України доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті необґрунтовано не прийняв до уваги тих обставин, що між сторонами спору існували договірні відносини про спільну діяльність, при цьому позивач зобов`язався фінансувати всі витрати щодо запуску та будівництва сушильних камер, в тому числі, придбання будівельних матеріалів, а відповідачі - провести реконструкцію приміщення із залученням теж власних коштів та будівельних матеріалів, яке належить ОСОБА_3 , а в подальшому із отриманих доходів повернути всі грошові витрати позивачу, а потім порівну ділити доходи. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суду першої інстанції необхідно було встановити справжню правову природу укладеного договору, при цьому учасники даного спору повинні або в подальшому виконувати умови домовленості про спільну діяльність, або тільки ОСОБА_3 , якому за договором позики від 21.05.2016 року та від 28.02.2017 року фактично були передані всі спірні грошові кошти, які були використані для будівництва сушильних камер для деревини, повинен їх повернути позивачу, як вклад учасника, внесений у спільну діяльність.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 12.04.2019 року у оскаржуваній частині, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З посиланням на статті 204, 1130, 1131, 1132, 1133 ЦК України доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті необґрунтовано не прийняв до уваги тих обставин, що між сторонами спору існували договірні відносини про спільну діяльність. При цьому апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_2 не надано суду жодних належних, допустимих, достатніх доказів у розумінні статей 77,78,80 ЦПК України на підтвердження вказаних обставин. Відповідно до положень статті 1131 ЦК України, яка регламентує форму та умови договору про спільну діяльність, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Оскільки ОСОБА_2 на підтвердження доводів апеляційної скарги відносно того, що між сторонами даного спору існували договірні відносини про спільну діяльність, не надано суду укладеного у письмовій формі договору про спільну діяльність, як це передбачено приписами ч.1 статті 1131 ЦК України, вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 12.04.2019 року у оскаржуваній частині.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 12.04.2019 року у оскаржуваній частині, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.04.2019 року не оскаржується, тому відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 28.10.2019 року.

Головуючий: Судді: