УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м. Мукачево Справа №303/6305/19 4-с/303/36/19

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Мукачево скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Д.А. про опис та арешт майна, а також визнання недійсними висновків про вартість майна,

За участю:

представника скаржника Сідун О.С.;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаної скаргою.

У поданій на розгляд суду скарзі, ОСОБА_1 просить визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця від 03.09.2019 року про опис та арешт майна (надалі - Постанова), а також визнати недійсними:

- Висновок про вартість майна ТОВ «ЗОДЧИЙ і К» від 17.09.2019 року про оцінку об`єкта нерухомості, а саме: комплексу в тому числі земельна ділянка, загальною площею 1413,5 кв.м., земельна ділянка площею 0,9302 га за адресою: АДРЕСА_1 »;

- Висновок про вартість майна ТОВ «ЗОДЧИЙ і К» від 17.09.2019 року про оцінку об`єкта комплексу, в тому числі земельна ділянка, загальною площею 467,7 кв.м., земельна ділянка площею 1,7225 га за адресою: АДРЕСА_1 » (надалі - Висновки).

Необхідність задоволення скарги обґрунтовується доводами про порушення порядку проведення виконавчих дій стосовно детального опису, належного скаржнику майна, а також необ`єктивного проведення оцінки майнових активів ОСОБА_1 , оскільки реальна вартість описаного майна, на яке був накладений арешт, значно перевищує загальну суму грошових стягнень. Також скаржник вказує на те, що висновки про вартість майна слід визнати недійсними, оскільки суб`єкт оціночної діяльності не здійснював виїзд на об`єкти оцінки, що призвело до заниження вартості описаного майна.

Приватний виконавець подав до суду відзив на скаргу, у якому навів свої заперечення відносно доводів ОСОБА_1 , зазначивши, що арешт і опис майна проведено в присутності ОСОБА_1 у відповідності до вимог чинного законодавства. Також наголосив на тому, що оцінка майна проведена з виїздом оцінювача на об`єкт оцінки про що свідчить фото додатки, така оцінка проведена після винесення постанови про опис та арешт майна, а скаржник жодних обґрунтованих документальних доказів, які саме покращення земельної ділянки не враховані оцінювачем при проведення оцінки майна, не надав.

Представником скаржника надано суду додаткові пояснення по скарзі (а.с. 127-134), фактичний зміст яких зводиться до того, що оспорювані Висновки є необ`єктивними, оскільки для порівняння виділено два аналогічні комплекси, інформація про які була взята з одного інтернет ресурсу (сайту), а будь-які інші джерела не були враховані; порівнювались тільки пропозиції, а не продаж. Крім того, суб`єкт оціночної діяльності (ТОВ «ЗОДЧИЙ і К») не зареєстрував звіт про оцінку майна в Єдиній базі, без присвоєння унікального номеру, що також є підставою для визнання висновків про вартість майна недійсними у відповідності до п. 1 Розділу 5 Порядку ведення єдиної бази звітів про оцінку.

Представник скаржника, у процесі судового розгляду скарги, вказала на поверхневість та необ`єктивність проведеної оцінки належного її довірителю майна, що призвело до заниження вартості майнових активів, оскільки земельні ділянки та розташовані на їх місці об`єкти нерухомості оцінювалися в комплексі, підтвердженням чого є інші звіти про оцінку майна фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 . Також звернула увагу на те, що для порівняння взято об`єкти, які пропонувалися для продажу без земельних ділянок, при порівнянні використано дані лише одного Інтернет ресурсу. Крім того, зазначила, що суб`єкт оціночної діяльності ТОВ «ЗОДЧИЙ і К» не зареєстрував звіт про оцінку майна в Єдиній базі і звіту не було присвоєно унікального номеру.

Приватний виконавець в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до частини другої статті 450 Цивільного процесуального кодексу України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали скарги, суд констатує наступне.

Згідно з частиною першою ст. 1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України, якими передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців (частина перша ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У переданій на розгляд суду скарзі ОСОБА_1 просить суд визнати неправомірною та скасувати постанову про опис та арешт майна, а також визнати недійсними висновки про вартість майна.

По відношенню до таких доводів скаржника суд зазначає наступне.

21.05.2019 приватним виконавцем відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №303/2669/16-ц, виданого Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 22.12.2018 року про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» заборгованості за кредитним договором від 12.03.2013 №50007898 у сумі 545179,09 грн.

Під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право, зокрема накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (пункт 6 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

З метою забезпечення виконання виконавчого документа 21.05.2019 приватним виконавцем було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 .

27.05.2019 приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, на підставі якої, серед іншого було накладено арешт на майно, а саме:

- будівлі та споруди колишнього комплексу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ,а

- земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,25 га., кадастровий номер :10:002:0067, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 ».

- комплекс (будівлі призначені для використання у сільськогосподарській діяльності), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 )

- комплекс (будівлі призначені для використання у сільськогосподарській діяльності), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 )

- квартиру АДРЕСА_4 Земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 1,7225 га., кадастровий номер :00:001:0006, що знаходиться за адресою АДРЕСА_5

- земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,9302 га., кадастровий номер 4:00:001:0007, що знаходиться за адресою АДРЕСА_5 .

- земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,25 га., кадастровий номер :10:002:0068, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 »

- земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 1,4529 га., кадастровий номер :10:002:0072, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 а.

На підставі постанови від 03.09.2019 приватним виконавцем проведено опис належного боржнику майна.

Фактичний аналіз вказаної постанови дозволяє зробити висновок, що така прийнята з дотриманням вимог частини п`ятої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» та винесена в межах повноважень наданих приватному виконавцю.

За результатами судового розгляду справи слід констатувати, що дії державного виконавця були спрямовані на практичну реалізацію положень діючого законодавства для належного виконання судового рішення суду про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання на всій території України, а оскаржувана за предметом скарги Постанова у жодній мірі не порушує законні права та інтереси як боржника, так і стягувача у виконавчому провадженні

Відповідно до частини третьої статті 451 Цивільного процесуального кодексу України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З урахуванням вищенаведених обставин справи та враховуючи те, що в судовому засіданні скаржником, не доведено обставин щодо неправомірності дій державного виконавця з приводу винесення Постанови, у задоволенні скарги в цій частині слід відмовити.

Щодо доводів скаржника про визнання недійсним Висновків про вартість майна суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна.

Для визначення вартості арештованого майна приватним виконавцем винесено постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 16.09.2019, згідно з якими суб`єктом оціночної діяльності призначено товариство з обмеженою відповідальністю «Зодчий і К».

Велика Палата Верховного Суду при розгляді цивільної справи №308/12150/16-ц у постанові від 12 червня 2019 року дійшла до висновку, що визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16 (провадження № 11-1200апп18).

Разом із тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі №914/881/17 вказано, що системний аналіз ч.4 ст.3, ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.12, ст.32, ст.33 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» свідчить про те, що звіт по оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.

Оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону. Відтак, чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків.

Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.

Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.

У переданій на розгляд суду скарзі скаржник просить визнати недійсним саме Висновки про вартість майна ТОВ «Зодчий і К», які є частиною Звітів про оцінку майна (а.с. 53, 86).

Враховуючи те, що Висновки про вартість майна є частиною звіту про оцінку майна, то правових підстав для визнання їх недійсними не має, адже встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.

У спірній по справі ситуації слід зазначити, що законодавчо визначена можливість оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна (ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження») полягає саме оскарженні оцінки майна в цілому, як окремої процесуальної дії державного виконавця, а не висновку, який є складовою частиною звіту про оцінку майна та не породжує жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовими позиціями Великої Палати Верховного суду, які зазначені у постановах від 12 червня 2019 року №308/12150/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16, згідно з якими визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця.

Таким чином, скаржником невірно обрано матеріально правовий спосіб захисту порушеного права, а суд, з урахуванням основних засад цивільного судочинства, таких як: змагальність сторін та диспозитивність, не може вийти за межі вимог скарги.

За наведених судом обставин, у задоволенні скарги слід відмовити у повному обсязі.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 19, 124, 1291 Конституції України, статтями 2, 3, 12, 18, 259, 260, 447, 450-451 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного її тексту.

Суддя В.В. Кость

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 29.10.2019.