УХВАЛА

судового засідання

26 червня 2019 рокуСправа №451/367/19
Провадження № 2/451/644/19

Радехівський районний суд Львівської області в складі

головуючого - судді Семеншини О.З.,

секретаря судових засідань Сахаревич М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2 по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди ,-

встановив:

11 червня 2019 року в адресу Радехівського районного суду Львівської області за надійшла заява ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначає, що 20 вересня 2018 року близько 20 год. 10 хв, на автодорозі Н-17 у м.Радехів Львівської області, по вул.Стоянівській, водій ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом марки «DAF» номерний знак НОМЕР_1 із напівпричепом марки «WILCOMAX» номерний знак НОМЕР_2 , порушив правила дорожнього руху, а саме, здійснюючи поворот праворуч не надав перевагу у русі транспортному засобу марки «VolkswagenTiguan» номерний знак НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався по головній дорозі та допустив зіткнення з ним, внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. 22 жовтня 2018 року постановою Кременецького районного суду Тернопільської області по справі №601/1954/18, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Після дорожньо-транспортної пригоди, позивач звернулася до ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» із повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди та в подальшому подала заяву для отримання страхового відшкодування. Надалі, ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» здійснило виплату страхового відшкодування в сумі 79 405 грн. Оскільки станом на час дорожньо транспортної пригоди водій ОСОБА_4 перебував в у трудових відносинах із фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та виконував трудові обов`язки, керуючи транспортним засобом марки «DAF» номерний знак НОМЕР_1 із напівпричепом марки «WILCOMAX», номерний знак НОМЕР_4 XT, то шкоду заподіяну з його вини має відшкодувати роботодавець, а саме фізична особа підприємець ОСОБА_3 . Відповідно до наряду замовлення № від 17 листопада 2018 року вартість виконаних робі по відновлювальному ремонту транспортного засобу «Volkswagen Tiguan», номерний знак НОМЕР_3 , становить 29 856 грн. 45 коп. Відповідно до розхідної накладної №А000136518 від 17 листопада 2018 року, вартість використаних запасних частин та матеріалів по відновлювальному ремонту транспортного засобу «Volkswagen Tiguan» номерний знак НОМЕР_3 , становить 135 846 грн. У зв`язку із пошкодженням та тривалим ремонтом транспортного засобу «Volkswagen Tiguan», номерний знак НОМЕР_3 , чоловік позивача ОСОБА_5 , був змушений укласти договір прокату автомобіля №1502107 із фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 , згідно якого йому у строк з 30 жовтня 2018 року по 14 листопада 2018 року передавався у тимчасове платне користування транспортний засіб марки «Volkswagen Polo». За Договором прокату автомобіля №1502107 позивачем понесені витрати. Враховуючи наведене, загальна вартість заподіяного позивачу збитку становить 178 702 грн. 45 коп. (29 856 грн. 45 коп. + 135 846 грн. + 13 000 грн.). Враховуючи наведене, з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 підлягає до стягнення різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а саме 99 297 грн. 45 коп. (178 702 грн. 45 коп. заподіяної шкоди 79 405 грн. страхового відшкодування). Враховуючи наведене та з наданих суду доказів, вбачається що між позивачем та відповідачем виник спір, оскільки як встановлено постановою Кременецького районного суду Тернопільської області по справі №601 /1954/18, матеріальна шкода позивачеві була заподіяна ОСОБА_4 , який в момент заподіяння шкоди перебував із відповідачем у трудових відносинах, а відтак згідно вимог приписів ст.1172 ЦК України, саме відповідач відшкодовує заподіяну шкоду його працівником. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально- правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта наявні відомості про право власності відповідачу належить: нежитлове приміщення, будівля заправочної станції', реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252, загальною площею 20,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення, будівля обмінного пункту з навісом, реєстраційний номер 1252, загальною площею 1007,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вважаю, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача в межах суми позову - 99 297 грн. 45 коп., забезпечить реальне та ефективне виконання судового рішення, в тому числі запобігатиме потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Щодо наявності причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення, який простить позивач та наслідком у формі потенційної загрози виконання ймовірного рішення суду, являється те, що позовні вимоги є матеріального характеру, а ціна позову становить 99 297 грн. 45 коп. У позивача відсутні відомості щодо матеріального становища відповідача (його доходів). Так, у разі відчуження відповідачем нерухомого майна, виникне реальна загроза у невиконанні потенційного рішення суду у майбутньому. Щодо співрозмірносгі запропонованого заходу забезпечення позову позовній вимозі, повідомляємо що у позивача відсутня інформація щодо реальної вартості майна, у зв`язку із чим позивач просить накласти арешт на майно, лише в межах ціни позову - 99 297 грн. 45 коп. Арешт як засіб забезпечення позову, не обмежить відповідача у праві користування даним майном, а лише обмежить у праві його відчуження. Просив постановити ухвалу, якою вжити заходи забезпечення позову у справі та накласти арешт в межах ціни позову 99 297 грн. 45 коп. на нежитлове приміщення, будівля заправочної станції, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252, загальною площею 20,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 . Стягувач: ОСОБА_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 . Боржник: ОСОБА_3 , ідентифікаційний: НОМЕР_6 , місце реєстрації': АДРЕСА_3 .

Так, дослідивши матеріали цивільної справи, вивчивши заяву про забезпечення позову суд прийшов до висновку, що заява представника позивача про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.ч. 1 та 2ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннямист.150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч.3ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4,5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 22.11.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Також слід зазначити, що ст.124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання ріень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом наведеного, жодне з положень Конвенції не може бути витлумачене як таке, що легітимізує набуття права власності одним суб`єктом за рахунок протиправного позбавлення майнового права іншого суб`єкта, із відмовою, до того ж, у можливості захисту порушеного права. Кожен, чиї права та свободи було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (Статті 13 і 14 Конвенції).

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до п.п. 166, 168 рішення Європейського Суду з прав людини від 23.01.2014 (заява № 19336/04) «Справа «East/West Alliance Limited» проти України», перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову, в обґрунтування необхідності забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача представник позивача зазначає, що таким чином позивач буде мати можливість зебезпечити належне та своєчасне виконання рішення суду про стягнення суми боргу у розмірі 99 297 гривень 45 копійок з відповідача.

У поданій заяві про забезпечення позову представником позивача лише зазначено про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, не навівши достатніх підстав для вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на майно відповідача по справі, а тому, стороною позивача не доведено наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні даного позову та не надано доказів щодо того, що відповідач намагається відчужити належне йому майно.

Крім того, з предмету та підстав позову, заяви про забезпечення позову, не вбачається вартості об`єкту нерухомого майна на який представник позивача просить суд накласти арешт, тому суд позбавлений можливості дослідити питання співмірності із заявленими позовними вимогами (99 297 гривень 45 копійок).

Враховуючи викладене вище, а також проаналізувавши зазначені норми, в контексті викладених обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даної заяви, з огляду на те, що на підтвердження своїх доводів, представником позивача не надано переконливих доказів в обґрунтування такої заяви та доказів наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у даній справі та неможливості захисту прав, свобод та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову у запропонований представником позивача спосіб, а відтак заява є необґрунтованою, неспівмірною, в зв`язку з чим в її задоволенні слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.149-154, 259,260 ЦПК України, -

у х в а л и в:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_7 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвалу суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Радехівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

ГоловуючийСеменишин О. З.