Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 2-595/12

провадження № 61-33436св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,

боржник - ОСОБА_4 ,

заінтересовані особи: головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян Олена Грайровна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року у складі головуючого-судді Матійчук Г. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Немировської О. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою про визнання незаконною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - УДВС ГТУЮ у м. Києві) Григорян О. Г. від 21 грудня 2016 року про повернення виконавчого листа стягувачу.

Скарга мотивована тим, що у Відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Києві перебував на виконанні виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на її користь суми за договором позики. 04 серпня 2016 року виконавче провадження було повторно відкрите. 21 грудня 2016 року головний державний виконавець повернув виконавчий лист стягувачу з тих підстав, що орган опіки та піклування не надав дозвіл на реалізацію нерухомого майна, так як у квартирі, належній боржнику на праві власності, проживають малолітні діти, які не є дітьми ОСОБА_4

Заявник вважає, що головний державний виконавець, оминувши більшу частину стадій виконавчого провадження, відразу отримав відмову органу опіки та піклування в реалізації нерухомого майна та повернув виконавчий лист стягувачу, чим порушив вимоги Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державний виконавець діяв у межах наданих йому повноважень та у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року залишено без змін.

Залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані ними докази, унаслідок чого постановив законну і обґрунтовану ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У липні 2017 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому факту, що державним виконавцем було незаконно та передчасно з порушенням Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, було винесено постанову про повернення виконавчого документа, так як державний виконавець перед тим, як передати майно на реалізацію повинен був провести опис та арешт цього майна, що не було зроблено держаним виконавцем.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданих у лютому 2018 року запереченнях, ОСОБА_4 просить касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 відхилити, оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права, залишити без змін, оскільки всі доводи є надуманими та не дають підстав для скасування законних по суті рішень.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 червня 2018 року справу № 2-595/12 за скаргою ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Києві Григорян О. Г. від 21 грудня 2016 року про повернення виконавчого листа стягувачу передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що 22 травня 2013 року Печерським районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 3 995 000 грн, процентів за договором позики у розмірі 392 6547,95 грн, витрати на проведення експертизи у розмірі 2 387,88 грн, 150 грн - витрати на інформаційно-технічне забезпечення та 3 400 грн - судовий збір.

04 серпня 2016 року повторно відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого листа.

30 вересня 2016 року було об`єднано вказане виконавче провадження з виконавчим провадженням по виконанню виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 235 457,85 доларів США та пені розмірі 468 998,07 грн.

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Григорян О. Г. було направлено запити до Регіонального сервісного центру МВС у місті Києві, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку міста Києва, Державної інспекції сільського господарства в місті Києві, Головного управління Держгеокадастру у місті Києві, Головного управління Держпраці у Київській області, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», Комунального концерну «Центр комунального сервісу», Державної прикордонної служби України, Державної міграційної служби України, ряду банків щодо наявності у боржника транспортних засобів, цінних паперів, земельних ділянок, діяльності ОСОБА_4 та наявності нерухомого майна, рахунків у банках та інше.

Постановою від 30 вересня 2016 року накладено арешт на кошти боржника, що знаходяться на рахунках у банках у межах суми 259 003,63 доларів США та 923 8134, 28 грн.

З наданих вищезазначеними установами відповідей вбачається, що відомості про реєстрацію земельних ділянок за ОСОБА_4 відсутні, великотонажні та інші технологічні транспортні засоби за боржником не зареєстровані, ОСОБА_4 відсутня серед власників, які володіють значними пакетами акцій емітентів, відомості про перетинання боржником державного кордону не виявлені, транспортні засоби, які зареєстровані за боржником станом на 21 грудня 2016 року не розшукано.

Згідно довідки від 11 листопада 2016 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають племінники боржника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

13 грудня 2016 року УДВС ГТУЮ у м. Києві направило запит до органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна.

Орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації відмовив у наданні дозволу на реалізацію нерухомого майна, оскільки продаж сторонній особі квартири, якою мають право користуватися малолітні діти, не відповідатиме їх інтересам.

Постановою головного державного виконавця Григорян О. Г. від 21 грудня 2016 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пунктів 2, 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 383 ЦПК України 2004 року передбачено, що учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з частиною другою статті 387 ЦПК України 2004 року у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов`язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до вимог статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, зокрема, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Встановивши, що державний виконавець діяв відповідно та у межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Києві Григорян О. Г. від 21 грудня 2016 року про повернення виконавчого листа стягувачу.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи заявника в касаційній скарзі на те, що державний виконавець повинен був спочатку накласти арешт на нерухоме майно, провести його опис та оцінку, а потім передавати нерухоме майно на реалізацію та звертатись до органу опіки та піклування про надання дозволу на його реалізацію не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень, оскільки державний виконавець вжив ряд дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», спрямованих на виконання рішення суду, внаслідок яких було встановлено, що у боржника відсутні кошти та майно на яке може бути звернено стягнення, орган опіки та піклування не надав згоди на реалізацію квартири, у зв`язку з тим, що в ній зареєстровані та проживають неповнолітні діти, а тому проведення опису та оцінки опису майна є недоцільним.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко