Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3040/17 Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А.
Категорія 27 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року

Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Житомирі цивільну справу № 296/3040/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира, ухвалене суддею Галасюком Р.А. 27 жовтня 2017 року у місті Житомирі

встановив:

У січні 2017 року позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся із позовом до суду, в якому просив винести рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами № МL-001/046/2006 від 20.03.2006 та № СМ/SME010/010/2007 від 31.05.2007 на загальну суму 31 304,52 долари США, що еквівалентно 844 473,86 грн, яка утворилась станом на 31.03.2017 та судові витрати.

Заочним рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 27 жовтня 2017 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами № МL-001/046/2006 від 20.03.2006 та № СМ/SME010/010/2007 від 31.05.2007 на загальну суму 31 304,52 долари США, що еквівалентно 844 473,86 грн, яка утворилась станом на 31.03.2017 та судові витрати в сумі 12 667,11 грн.

30 листопада 2017 року відповідач подав заяву про перегляд заочного рішення, яку ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 26 березня 2018 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, ОСОБА_1 оскаржив заочне рішення в загальному порядку, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при постановленні рішення у відсутності відповідача суд неповно з`ясував обставини справи, які мають суттєве значення, а саме: позов задоволено на підставі сумнівних непідтверджених розрахунків заборгованості, в яких не враховано частину погашеної відповідачем заборгованості.

Представник позивача надіслав відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що суд першої інстанції правомірно залишив заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду без задоволення, відповідачем в суді першої інстанції не надано жодних доказів часткової сплати заборгованості, на які він посилається, крім того подання нових доказів, які не підтверджують його вимоги, до суду апеляційної інстанції порушує положення ч. 3 ст. 367 ЦПК України. Представник вказує, що розрахунок заборгованості складений вірно, а суми погашення боргу розподілені відповідно до умов кредитного договору. У зв`язку з викладеним, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач та його представник в судовому засіданні просили апеляційну скаргу задовольнити на підставі доводів, зазначених у ній. Представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 20 березня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «РайффайзенБанк Україна», правонаступником якого відповідно Статуту є ПАТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № МL-001/046/2006 про надання кредиту в сумі 29 000,00 доларів США строком до 20 березня 2021 року (а.с. 5-12, т. 1).

31 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № СМ/SME010/010/2007 про надання кредиту в сумі 48 000,00 доларів США строком до 21 травня 2014 року (а.с. 13-22, т. 1).

24 грудня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договору про відступлення права вимоги за кредитними договорами № МL-001/046/2006 від 20.03.2006 та № СМ/SME010/010/2007 від 31.05.2007.

Відповідно до умов кредитних договорів, позивач свої зобов`язання перед ОСОБА_1 виконав повністю, останній отримав кредитні кошти за вищевказаними кредитними договорами в сумі 29 000,00 доларів США та 48 000,00 доларів США. Банком направлялись боржнику вимоги № 645, № 646 від 01 березня 2017 року (а.с. 23-26, т. 1) про погашення заборгованості. Однак, останні залишились без належного реагування, у зв`язку з чим у відповідача станом на 31 березня 2017 року утворилась заборгованість за кредитним договором № МL-001/046/2006 від 20 березня 2006 року в сумі 15 480,68 доларів США, що еквівалентно 417 608,37 грн по курсу НБУ станом на 31 березня 2017 року, та за кредитним договором № СМ/SME010/010/2007 від 31 травня 2007 року - в сумі 15 823,84 доларів США, що еквівалентно 426 865,49 грн по курсу НБУ станом на 31 березня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За нормами ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

Відповідно до ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язанням є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Ухвалюючи рішення задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов`язання за кредитними договорами, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги відповідач зводяться до його незгоди з розрахунком суми заборгованості і є безпідставними з огляду на наступне.

Зокрема, ОСОБА_1 вважає, що позивачем безпідставно не враховані наявні в матеріалах справи копії квитанцій від 19 лютого 2010 року № 49 на суму 740,34 доларів США, № 52 на суму 1 804,76 доларів США та копії квитанцій від 20 травня 2010 року № 46 на суму 706,00 доларів США та № 48 на суму 1 348,00 доларів США та відповідно не скореговано розмір заборгованості з їх урахуванням. В іншій частині заборгованість перед ОТП «Банк» за вказаними кредитними договорами ОСОБА_1 не заперечувалась, а в подальшому останній вважав розмір заборгованості не доведеним у повному обсязі. При цьому будь-яких своїх розрахунків на спростування розрахунку, здійсненого Банком, відповідачем ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій не надано.

У своїх відзивах представник позивача неодноразово вказував, що зазначені суми були враховані при складенні розрахунку заборгованості відповідача, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 126-131, т. 1-2).

За клопотанням представника відповідача Житомирським апеляційним судом було витребувано первинні документи від банків та призначено судову бухгалтерсько-економічну експертизу для встановлення дійсного розміру заборгованості за кредитними договорами.

Наданий висновок експерта за результатами проведення судово-бухгалтерської експертизи № 994/1775/19-25 від 17.09.2019 не містить відповіді на поставлені запитання щодо дійсного розміру заборгованості за кредитними договорами № МL-001/046/2006 від 20.03.2006 та № СМ/SME010/010/2007 від 31.05.2007 (а.с. 57-87, т. 3), а тому судом апеляційної інстанції до уваги не приймається. Натомість будь-яких своїх розрахунків на спростування розрахунку, здійсненого Банком, відповідачем ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій не надано, як і квитанцій, що підтверджують сплату кредитів у повному обсязі.

Враховуючи, що зобов`язання за вищевказаними договорами відповідачем не виконано, кошти у повному розмірі не повернуто, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 27 жовтня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Судді

Повний текс постанови складено 01 листопада 2019 року.