Справа № 344/7015/19
Провадження № 22-ц/4808/877/19
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Турів О.М.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Дудорова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії заступника начальника Косівського районного відділу державної виконавчої служби Сіреджука І.О., за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2019 року, постановлену в складі судді Бородовського С.О. у м. Івано-Франківськ,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії державного виконавця.

Заяву мотивовано тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики в сумі 134252,97 грн та 1349,91 грн судового збору. На виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2016 року ним 06 липня 2017 ним надіслано до державної виконавчої служби заяву про відкриття виконавчого провадження про стягнення на його користь з ОСОБА_2 134252,97 гривень боргу та 1349,91 гривень судового збору. 03 квітня 2019 року державним виконавцем ухвалено постанову про повернення виконавчого документу з підстави відсутності боржника та його майна. Посилаючись на те, що дії державного виконавця незаконними з підстав не реалізації державним виконавцем усіх його повноважень для виконання судового рішення, просив визнати неправомірними дії заступника начальника Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджука І.О. щодо винесення постанови від 03 вересня 2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №54279606, визнати незаконною та скасувати постанову від 03 квітня 2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №54279606 , зобов`язати начальника Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджука І.О. здійснювати виконання рішення суду.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні скарги.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали з постановленням нової про задоволення вимог заявника. В обґрунтування апеляційних вимог ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що, згідно ст. 36 ЗУ «Про виконавче провадження», перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини. Інформація про перебування боржника за кордоном, отримана від третіх осіб суперечить інформації про те, що боржник в період з 2016 року по 2018 рік не перетинав державний кордон України. Вважає, що твердження суду першої інстанції про те, що державним виконавцем здійснено всі заходи щодо пошуку боржника та його майна не відповідає дійсності, оскільки державним виконавцем не оголошено боржника в розшук.

Відзив у становлений строк на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем доведено вжиття ним усіх заходів, що передбачені для нього законом, можливість продовження здійснювати виконавче провадження вичерпано, а тому його рішення про повернення виконавчого документу правомірне. Так, 03 квітня 2019 року заступником начальника ОСОБА_3 встановлено, що боржник відсутній, а майно боржника на яке можна стягнення не виявлено, тому на підставі п. 2 ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято рішення про повернення виконавчого документу стягувачу та надано термін для повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання в термін до 03.04.2022р. про що повідомлено у постанові про повернення виконавчого документу стягувачу.

Такий висновок суду є передчасним і погодитись з ним не можна.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України, яка кореспондується зі ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 та п. ач. 1 ст. 449 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 134252,97 грн та 1349,91 грн судового збору.

Постановою від 17 липня 2017 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №344/4037/2016 виданого на виконання рішення суду. (а.с.24)

Постановою від 10 серпня 2018 року державним виконавцем накладено арешт на все майна боржника ОСОБА_2 (а.с.27) та направлено запит Головному управлінню Дергеокадастру в Івано-Франківській області Відділ у Косівському районі Івано-Франківська область про наявність майна, що зареєстровано за боржником (а.с.28).

Крім того, 10 вересня 2018 року державним виконавцем направлено до Косівського районного суду подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Згідно ухвали Косівського районного суду №347/1788/18 від 13.09.2018р. державному виконавцю відмовлено у задоволенні подання.

Згідно відповіді ДФС України від 30 жовтня 2018 року у боржника відсутні рахунки відкриті у банках чи інших фінансових установах та згідно відповіді органів МВС від 15 листопада 2018 року у боржника відстуні транспортні засоби.

14.12.2018р. сформовано інформаційну довідку №149482928 згідно якої встановлено, що нерухоме майно в якому був зареєстрований боржник належить ОСОБА_4 на підставі рішення Косівського районного суду №347/343/16 від 22.03.2016р.

Відповідно до положень частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Ухвалюючи 03 квітня 2019 року постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 02 червня 2016 року з підстав п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення), заступник начальника Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Сіреджук І.О. зілався на те, що ним вжито всіх заходів передбачених ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» щодо примусового виконання рішення суду ( а.с.4-5).

Крім того, згідно ч. 1 ст. 36 Закону України "Про виконавче провадження" у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.

Разом з тим, установлено, що відповідно ч. 1 ст. 36 Закону України "Про виконавче провадження" у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, державний виконавець не вертався до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.1ст.36 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець не вжив всіх передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішення суду, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчинив виконавчі дії.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 18 своєї постанови N 6 від 07.02.2014 р. "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" роз`яснив, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріальногота процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 .

Згідно з частиною тринадцятою статі 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника (стаття 452 ЦПК України).

Відповідно до підпунктів "б", "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 382,20 грн, які підлягають стягненню з Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області на користь заявника.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2019 року скасувати.

Ухвалити нову постанову.

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірними дії заступника начальника Косівського районного відділу державної виконавчої служби Сіреджука І.О. щодо неналежного виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2016 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 134252,97 гривень боргу та 1349,91 гривень судового збору.

Визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження N 54279606, винесену 03 квітня 2019 року заступником начальника Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджука І.О.

Зобов`язати заступника начальника Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджука І.О. здійснити примусове виконання у повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим листом №344/4037/2016, виданим 02 вересня 2016року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 76496 грн, інфляційних втрат в сумі 50 999, 28 грн, 6 757, 69 грн - 3% річних , а всього 134 252,97 грн.

Стягнути з Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 382,20 грн (триста вісімдесят дві гривні, 20 коп.) судового збору на користь ОСОБА_1 .

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 05 липня 2019 року.

Судді: В.Д. Фединяк

І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський