Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 643/14490/16-ц

провадження № 61-25462св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року у складі судді Харченко А. М. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 08 травня 2013 року вона уклала з ОСОБА_2 договір позики, за умовами якого передала їй грошові кошти у сумі 20 000 доларів США з умовою їх повернення до 31 грудня 2013 року у сумі, еквівалентній 20 000 доларів США, на час повернення боргу.

04 червня 2013 року за договором позики вона передала відповідачу грошові кошти у сумі 5 000 доларів США з умовою їх повернення до 31 грудня 2013 року.

Того ж дня між нею та відповідачем було укладено договір позики на суму 57 000 доларів США.

Договори позики були укладені у письмовій формі у вигляді розписок.

У зазначений у розписках строк зобов`язання за договорами на виконані, сума боргу не погашена.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь за трьома договорами позики від 08 травня та 04 червня 2013 року заборгованість у сумі 2 123 414 грн, три відсотки річних від простроченої заборгованості у сумі 141 407 грн, пеню у сумі 141 407 грн 44 коп., суму боргу з інфляцією - 3 715 135 грн 40 коп., інфляційне збільшення боргу у сумі 1 591 721 грн 14 коп., судові витрати у справі у сумі 6 890 грн., що разом становить 7 719 974 грн 98 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за трьома договорами позики від 08 травня 2013 року та 04 червня 2013 року у розмірі 2 123 414 грн, три відсотки річних від простроченої заборгованості у сумі 141 407 грн, що в сумі становить 2 264 821 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач за письмовими розписками передала відповідачу в борг 82 000 доларів США, а саме, 08 травня 2013 року - 20 000 доларів США; 04 червня 2013 року - 5 000 та 57 000 доларів США.

У встановлені розписками строки сума боргу погашена не була. У зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання.

У задоволенні позову щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та інфляційного збільшення боргу суд першої інстанції відмовив, виходячи з того, що оскільки боргові зобов`язання були виражені в іноземній валюті, то вони індексації не підлягають.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року змінено.

Зменшено суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з компенсації трьох відсотків річних за порушення боргових зобов`язань з 141 407 грн до 11 608,40 грн, а загальну суму стягнення з 2 264 821 грн до 2 135 022 грн 40 коп.

Зменшено суму судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 6 890 грн до 6 476 грн 60 коп.

В іншій частині заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо застосування стосовно боргу на суми 57 000 доларів США та 20 000 доларів США штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦПК України, а саме компенсації трьох відсотків річних.

Оскільки ОСОБА_1 не надала доказів, що вона пред`явила вимоги щодо погашення позики в сумі 57 000 доларів США та 20 000 доларів США до ОСОБА_2 до звернення з позовом до суду першої інстанції, то за таких обставин строк виконання зобов`язання, на час звернення позивача до суду, за зазначеними договорами позики не настав, прострочення виконання цього зобов`язання не відбулося, отже, правових підстав для стягнення штрафних санкцій, а саме трьох відсотків річних у розмірі 85 165 грн та 44 633 грн 60 коп. немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У вересні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач позбавлена доступу до правосуддя, оскільки суд першої інстанції не повідомив належним чином відповідача про час та місце судового засідання. Також судами необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про виклик свідків. Суди не надали належної уваги тому, що всі кошти за розписками повернуті позивачу. Строк виконання зобов`язань з погашення позики не настав.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 травня 2013 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг 20 000 доларів США (а. с. 13, 108).

04 червня 2013 року відповідач отримала в борг у позивача суму 5 000 доларів США, яку зобов`язалась повернути до 31 грудня 2013 року (а. с. 14, 107).

21 грудня 2014 року ОСОБА_2 отримала в борг у ОСОБА_1 57 000 доларів США (а. с. 12).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що в зазначений у розписках строк зобов`язання за договорами виконані не були, сума боргу не погашена.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.

При цьому наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконані. На підставі вказаних обставин, суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про часткове задоволення позову і стягнення з відповідача суми позики.

Суд апеляційної інстанції в рішенні посилався на те, що ОСОБА_1 не надала доказів, що вона пред`явила до ОСОБА_2 вимоги щодо погашення позики в сумі 57 000 доларів США та 20 000 доларів США до звернення з позовом до суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що строк виконання зобов`язання, на час звернення позивача до суду, за зазначеними договорами позики не настав, прострочення виконання цього зобов`язання не відбулося, отже, правових підстав для стягнення штрафних санкцій, а саме трьох відсотків річних у розмірі 85 165 грн та 44 633 грн 60 коп. немає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язань та зменшив суму компенсації за прострочення виконання зобов`язань з 141 407 грн до 11 608 грн 40 коп., а загальну суму стягнення - 2 264 821 грн до 2 135 022 грн 40 коп.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не повідомив належним чином відповідача про час та місце судового засідання, є необґрунтованими, оскільки рішення суду першої інстанції було переглянуто апеляційним судом за апеляційною скаргою відповідача, де вона мала можливість захистити свої права.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задовлення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк