Справа № 242/2279/19
Провадження № 2/242/833/19
01 липня 2019 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
19.04.2019 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.
Стислий виклад позиції позивача.
Позивач звернувся до суду із позовом в якому зазначила, що є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . У квартирі зареєстрована, але з 2000 р. не мешкає, її донька ОСОБА_2 Реєстрація відповідача у квартирі створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.
Просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, щ втратила право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_2 ; усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про день слухання справи повідомлялася належним чином. Надала заяву про розгляд справи в її відсутності.
У строк, визначений судом, відповідач ОСОБА_2 відзив не надала, у судове засідання не з`явилася, про день слухання справи повідомлялася належним чином шляхом направлення судової повістки на адресу, зазначену в позовній заяві та розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті «Судова влада».
З урахуванням ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.
Процесуальні дії у справі.
03.02.2019 року відкрито провадження по справі та розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та за наявними матеріалами.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Згідно Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 28.12.1998 р. квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 та членам її родини: чоловіку ОСОБА_3 , донці ОСОБА_2 (а.с.5).
Згідно довідки та Акту, ОСОБА_2 з грудня 2000 р не мешкає у спірній квартирі (а.с.6-7).
Суд не бере до уваги посилання позивача про те, що відповідач з 2000 р. не мешкає у кватирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вона є власником частки зазначеної квартири, а тому, як власник, має право, крім володіння, також і користування належним йому майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України, примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Таких підстав судом з матеріалів справи не встановлено.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст..319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст..346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності;3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст..347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.
Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання, що відповідач не проживає у вищезазначеній квартирі з 2000 року, проте законних підстав для обмеження його права власності немає, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , про визнання втративши право користування жилим приміщенням відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення було складено та підписано 01.07.2019 р.
Суддя В.Г.Черков