Номер провадження: 22-ц/813/791/19
Номер справи місцевого суду: 520/125/16-ц
Головуючий у першій інстанції Прохоров П.А.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 22.08.2016 року, ухваленого суддею Прохоровим П.А.,

встановив:

06.01.2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та просила суд визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , який був виданий 21.11.2008 року ОСОБА_2 , кадастровий номер НОМЕР_2 .

Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що, ОСОБА_2 у 2008 році на підставі постанови Київського районного суду м. Одеси по справі від 23.07.2008 року оформила право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, останній було видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 21.11.2008 року. Надалі, у 2010 році постановою Одеського апеляційного адміністративного суду постанова Київського районного суду м. Одеси скасована. Таким чином, позивач вважала, що підстави для видачі державного акту на право власності ОСОБА_2 відсутні. Окрім того позивач зазначала, що у 2010 році ОСОБА_2 в результаті укладення договору купівлі-продажу продала спірну земельну ділянку ОСОБА_5 , а та, в свою чергу, у 2013 році відчужила її на користь ОСОБА_4 , який є власником земельної ділянки на сьогоднішній день. Позивач у позовній заяві вказувала, що ОСОБА_2 під час оформлення права власності на земельну ділянку на підставі рішення суду було порушено низку вимог законодавства щодо виділення земельної ділянки в натурі, а саме те, що ані ОСОБА_1 , ані представником Одеської міської ради не узгоджувались межі земельної ділянки по межі, суміжній з займаною позивачем земельною ділянкою. На думку позивача володіння та користування спірною земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , так само як і саме її існування у виділених межах призводить до суттєвого порушення прав ОСОБА_1 , яка разом з правопопередниками (батьками) постійно та відкрито користувалась земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , включаючи й городи понад 60 років, отже, на думку позивача, порушується право користування та розпорядження домоволодінням та прилеглою до нього земельною ділянкою ОСОБА_1 , адже вона не має вільного доступу до використання свого городу, не має можливості здійснювати догляд за насадженнями, збирати урожай. Більш того, позивач звертає увагу на той факт, що вона неодноразово зверталась до Одеської міської ради щодо приватизації земельної ділянки, проте такі звернення не принесли бажаного результату.

На підставі вищевикладених обставин та вважаючи державний акт таким, що видано з порушенням приписів законодавства, позивач просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.08.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що судом першої інстанції правильно встановлено протиправність заволодіння ОСОБА_2 земельною ділянкою за зазначеною адресою. Разом з тим, єдиною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є встановлення Одеським апеляційним адміністративним судом факту обізнаності ОСОБА_1 про наявність оскаржуваного державного акту про право власності на земельну ділянку не пізніше 2011 року. Однак такий висновок, на думку апелянта, є помилковим, оскільки ОСОБА_1 дізналась про порушення свого законного інтересу лише 09.12.2014 року з відповіді Заступника прокурора Київського району м. Одеси, а тому судом апеляційної інстанції було зроблено хибний висновок про пропущення строку на звернення до адміністративного суду. Крім того, представник ОСОБА_1 звернув увагу на те, що ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду, якою встановлено факт обізнаності ОСОБА_1 про порушення її прав не пізніше 2011 року та на яку посилався районний суд, відмовляючи у задоволені позову у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду з цим позовом, оскаржена.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 07.12.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Київського районного суду м.Одеси від 22.08.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку задоволено.

Постановою Верховного Суду від 08.05.2018 року рішення апеляційного суду Одеської області від 07.12.2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Одеської області від 07.12.2016 року, суд касаційної інстанції виходив з того, що перевіряючи правильність вирішення справи судом першої інстанції, апеляційний суд не не надав належної правової оцінки доказам і доводам сторін, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не з`ясував, яким чином державним актом, виданим на ім`я ОСОБА_2 , порушені права та інтереси ОСОБА_1 , які саме її права порушені та на яку земельну ділянку. Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув увагу та не надав оцінку запереченням на позов ОСОБА_4 , у яких він вказував, що позивач не надала доказів щодо законного користування нею земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , у технічному паспорті на зазначений будинок від 2006 року наявний запис про те, що документи на земельну ділянку не оформлені. Також відповідно до довідки від 28.12.2016 року власником земельної ділянки, пл. 0, 0321 га за цією адресою взагалі є ОСОБА_6 . Крім того факт наявності права власності на 156/4000 житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , не свідчить про одночасну доведеність порушення прав землекористування, зокрема городом, відомості про який у матеріалах справи відсутні. Також зазначено, що державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 є предметом розгляду адміністративного суду, про що свідчить постанова Верховного Суду від 31.01.2018 року, якою скасовано ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_7 до Реєстраційної служби Одеського місткого Управління юстиції, Управління Держземагенства у місті Одесі, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , Одеська міська рада, про визнання недійсним акта на право власності, зобов`язання вчити нити певні дії, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 під час нового апеляційного розгляду звернулась до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованним, а доводи апеляційної скарги такими, що не можуть прийматись до уваги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, прийнявши до уваги Постанову Верховного Суду від 08.05.2018 року, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першого інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом.

Колегія суддів вважає такі висновки районного суду помилковими з огляду на таке.

Встановлено, що на підставі постанови Київського районного суду міста Одеси від 23.07.2008 року за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1000 кв.м на АДРЕСА_1 та Управлінням Держкомзему у місті Одесі Головного управління Держкомзему в Одеській області Державного комітету України з земельних ресурсів видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку серії НОМЕР_1 .

28.05.2010 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 відчужила спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_5 , яка, у свою чергу, 22.10.2013 року продала її ОСОБА_4

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2010 року постанову Київського районного суду міста Одеси від 23.07.2008 року скасовано та прийнято нову, якою ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову в частині визнання протиправними дій Одеської міської ради щодо відмови надати земельну ділянку у власність та закрито провадження в частині позовних вимог про визнання права власності.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10.03.2011 року витребувано у ОСОБА_5 на користь Одеської міської ради земельну ділянку площею 0,1 га на АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_2 .

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 31.05.2011 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 10.03.2011 року скасовано та відмовлено Одеській міській раді у витребуванні вищевказаної земельної ділянки у ОСОБА_5 .

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.10.2013 року земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , що розташована на АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2013 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_2 протиправно заволоділа вищевказаною земельною ділянкою, зокрема отримала державний акт на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасоване, внаслідок чого порушено її ( ОСОБА_1 ) права та законні інтереси через неможливість користуватися цією ділянкою та оформити право власності, оскільки на неї накладається земельна ділянка, що була раніше відведена ОСОБА_2 , а на теперішній час належить ОСОБА_4 .

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 1 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 20.04.2016 року у справі № 6-2824цс15, від 18.05.2016 року у справі № 6-658цс15.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки.

При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося.

Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 вказував на те, що позивач не надав доказів щодо законного користування нею земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , у технічному паспорті на зазначений будинок від 2006 року наявний запис про те, що документи на земельну ділянку не оформлені. Відповідно до Інформаційної довідки від 28.12.2016 року власником земельної ділянки, площею 0,0321 га за цією адресою взагалі є ОСОБА_6 .

Апеляційний суд зазначає, що сам по собі факт наявності права власності на 156/4000 частин житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , не свідчить про одночасну доведеність порушення прав землекористування, зокрема городом, відомості про який (його розмір) у матеріалах справи відсутні.

Таким чином слд дійти висновку, що позивачем не доведе порушення своїх права чи інтересу, а тому у задоволені позову необхідно відмовити.

Апеляціний суд відхиляє пояснення апелянта щодо неможливості при вирішені даної справи врахування Постанови Верховного Суду від 08.05.2018 року, через її неправомірність та те, що апеляціна скарга містить лише доводи щодо застосування строків позовної давності, а тому апеляціний суд не може вийти за межі доводів апеляційної скарги та виконувати вказівки Верховного Суду, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Згідно з ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, оскільки неправомірністьПостанови Верховного Суду від 08.05.2018 року апелянтом не доведено, апеляційний суд зобов`язаний врахувати висновки Верховного Суду при новому розгляду справи, до того ж судом встановлено неправильне застосування норм матеріального права, що дає право вийти за межі апеляційної скарги.

Враховуючи вищегаведене, колегія суддів вважає, що у відповідності до п. 3, 4, ч.1, ст.376 ЦПК України, рішення суду в мотивувальній частині підлягає зміні з викладенням мотивів відмови у задоволені позову в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення рішення Київського районного суду м.Одеси від 22.08.2016 року - змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, в іншій частині залишити рішення без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.06.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева