ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/228/19

Головуючий у першій інстанції - Волошина Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/820/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Зіньковець О.О.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Мена,

дата складання повного тексту рішення суду -16.04.2019,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем 18.11.2008, зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадського стану Менської РДА за №112.

Позов мотивовано тим, що у шлюбі з відповідачем народилося двоє дітей, які зараз є неповнолітніми. Подружнє життя не склалось, шлюбні відносини припинено, спільне господарство не ведеться. Подальше сумісне життя і збереження сім`ї вважає неможливим.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2019 року позов задоволено. Шлюб, що зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18 листопада 2008 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Менського районного управління юстиції, актовий запис №112 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане повторно 24 січня 2019 року Менським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області) розірвано. Після реєстрації розірвання шлюбу відповідачу залишено прізвище « ОСОБА_2 ».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким зберегти сім`ю та шлюб між подружжям, вважаючи оскаржуване рішення необґрунтованим, постановленим без надання оцінки доказам відповідача, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник наполягає на тому, що висновок суду про розірвання шлюбу є поспішним, а найголовнішою причиною для збереження сім`ї є двоє спільних малолітніх дітей. Суд невірно встановив, що сторони не підтримують подружніх стосунків із січня 2019 року, позивач як батько постійно присутній в житті дітей, займається господарськими справами сім`ї. Відповідач вважає, що розірвання шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дітей, зокрема, сина, якому 20.03.2019 було зроблено складну операцію, і йде підготовка до наступної операції, тому всі зусилля сторони докладають для одужання дитини, що є доказом того, що родина не може бути піддана розлученню. Відповідач звертає увагу на те, що суд не вжив ніяких заходів щодо примирення сторін, не зупинив провадження у справі і не надав строку для примирення сторін, хоча це був зобов`язаний зробити відповідно до п.4 ч. 1 ст.251 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Менського районного суду від 10.04.2019 без змін, вважає, що апеляційна скарга є черговим затягуванням часу зі сторони відповідача. Між ним та скаржником взагалі відсутнє будь-яке спілкування, жодних кроків, направлених на збереження сім`ї, про які зазначено в скарзі, з її сторони не вчиняються. Зазначає, що з січня 2019 року вони проживають окремо, не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, припинили всіляке спілкування. Він проживає з іншою жінкою, з якою створив сім`ю, тому примирення з відповідачем неможливе. Подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам та інтересам його нової сім`ї.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду відповідає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом по справі встановлено, що сторони уклали шлюб 18 листопада 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим повторно (а.с.3).

Від шлюбу мають дітей - доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що примирення подружжя є неможливим і їх подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, який має іншу сім`ю, тому їх шлюб необхідно розірвати, оскільки відмова у розірванні шлюбу буде примушувати до шлюбу, що є неприпустимим.

Такий висновок суду ґрунтується на повному і всебічному з`ясуванні фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, судом вірно застосовані норми матеріального права, що регламентують спірні правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній - ст.55 СК України.

За змістом ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

В оцінці доводів сторін колегія суддів вважає обов`язковим дотриматися правового висновку, сформульованого Верховним Судом в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 347/1988/18, в якому зазначено наступне.

Аналіз положень Сімейного кодексу України дає підстави стверджувати, що в переважній своїй більшості його норми мають явно виражене ґендерне наповнення, тобто він є ґендерно-чутливим за змістом.

При цьому, в основному, такі норми є ґендерно-збалансованими, тобто такими, що не містять підстав для дискримінації жінок і чоловіків, у всіх сферах правовідносин, що охоплюються Сімейним кодексом України та відповідають елементам ґендерної рівності.

Вказана тенденція прослідковується, починаючи із статті 1 Сімейного кодексу, якою передбачено побудову сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також взаємодопомоги і підтримки.

Рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї закріплена статтею 7 цього Кодексу, а також статтею 24 СК України, відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

При цьому, добровільність як засада шлюбу спостерігається, починаючи із закріплення права осіб на укладення шлюбу, перебування у ньому і закінчуючи правом на його вільне розірвання та припинення шлюбних відносин за бажанням будь-кого із подружжя.

Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя, що у контексті даної справи означає надання можливості подружжю на вільний вибір способу побудови своїх відносин у зареєстрованому шлюбі або іншим шляхом. І хто не може бути примушений до шлюбу або до особистих стосунків поза його волею. При цьому бувше подружжя не позбавляється можливості налагодити свої стосунки й після розлучення шляхом укладення нового шлюбу або іншим шляхом.

Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення за встановлених фактичних обставин справи в частині розірвання шлюбу, суд виходив саме з цих положень норм законодавства.

Судом встановлено, що позивач не бажає надалі підтримувати сімейні відносини із відповідачем, на примирення не згоден та наполягає на розірванні шлюбу. Під час розгляду справи повідомив про народження в його новій сім`ї спільної дитини. Вважає, що відмова в розірванні шлюбу, на чому наполягає відповідач, суперечитиме його інтересам.

Апеляційна скарга не містить посилань на будь-які обставини, що свідчать про те, що збереження сім`ї є можливим.

Відповідачем не надано доказів, які б свідчили про можливість примирення її з чоловіком. Апеляційна скарга містить лише цитати з нормативно-правових актів, але не містить ґрунтовних доводів, які могли бути підставою для скасування рішення суду.

Твердження відповідача про поспішність та невиваженість судового рішення є голослівними. Справа перебувала в провадженні районного суду з 30.01.2019. Рішення ухвалено 10.04.2019. За період перебування справи в провадженні суду, сторони не примирилися, позивач наполягав на розірванні шлюбу, відповідач вказувала на неможливість розірвання шлюбу до вирішення основного питання - матеріальної підтримки, вважаючи, що шлюб ще можна зберегти (а.с.21).

Не можуть бути підставою для відмови у розірванні шлюбу посилання відповідача на хворобу молодшого сина, оскільки розірвання шлюбу не впливає на питання допомоги та підтримання дружини та сина зі сторони позивача.

Доводи ОСОБА_2 про те, що висновок суду про припинення шлюбних відносин з січня 2019 року є помилковим, не заслуговують на увагу та є безґрунтовними. У своїй позовній заяві про стягнення аліментів на своє утримання, поданій до суду ще у грудні 2018 року, ОСОБА_2 зазначала, що сімейні відносини фактично припинилися, сторони проживають окремо, нормальних шлюбних відносин не підтримують, відповідач відноситься до неї з неповагою, проживає за іншою адресою. Їх сім`я фактично розпалася (а.с.135).

Починаючи з 2018 року Верховний Суд прийняв кілька постанов, які в мотивувальній частині містять посилання на принцип venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який «базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці)». По суті згаданий принцип римського права venire contra factum proprium є вираженням equitable estoppel - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на principles of fraud. Вона спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Таку правову позицію востаннє Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 р. підтвердив у справі №390/34/17 (провадження №61-22 315сво18).

Визнавши у іншій цивільній справі №738/2188/18 за власним позовом факт припинення сімейних відносин, відповідач в даній цивільній справі змінила свою позицію, що затягнуло розгляд справи та поставило протилежну сторону - позивача ОСОБА_1 - у невигідне становище.

Відповідно до ч. 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд зобов`язаний був надати сторонам строк для примирення та зупинити провадження у справі, також не можуть бути визнані законною підставою для скасування рішення суду. Як вказувалося вище, справа перебувала в провадженні суду тривалий час. Під час розгляду справи сторони не знайшли порозуміння, Відповідач клопотання про надання строку для можливого примирення не заявляла. Позивач наполягав на розірванні шлюбу, стверджував, що має іншу сім`ю та є батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю якої відповідач не є. За таких умов, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв вірне рішення про задоволення позову, при цьому повно та всебічно з`ясував фактичні взаємини сторін, дійсні причини для розірвання шлюбу, врахував наявність малолітніх дітей як у шлюбі, що розривається, так і у новій сім`ї позивача.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст складений 08.07.2019.