набрало чинності "___"_________20____р.
Справа № 665/203/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2019 р. Чаплинський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді - Березнікова О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Собчук М.В.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Чаплинського районного суду Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Чаплинська районна державна адміністрація про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що з 18 лютого 2011 року вона з відповідачем перебуває у шлюбних стосунках від яких у них народився син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем не склалось у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя та обов`язки, а тому з 2018 року подружні відносини припинились. Сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дітей, які на даний час мешкають з позивачкою. Позивачка вважає, що в інтересах дітей проживати разом з нею, оскільки вона може в повному обсязі створити для них всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку, матеріально забезпечити. Також вважає, що проживання дитини з відповідачем негативно вплине на його виховання та здоров`я. Просить суд визначити місце проживання дитини з нею.

Позивачка в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав та проти їх задоволення не заперечував.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Чаплинської районної державної адміністрації, в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до переконання про задоволення позову на підставі наступного.

Судом встановлено, що сторони 18.02.2011 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 18.02.2011 року

Від шлюбних стосунків у них народився ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 18.02.2011.

З 2018 року сім`я фактично розпалася та шлюбні стосунки між ними були припинені, у зв`язку з тим, що за час спільного проживання між ними неодноразово виникали сварки та непорозуміння, що негативно впливало на розвиток та виховання дитини, тому вони стали проживати окремо, а діти залишилися проживати з матір`ю.

Згідно довідки про склад сім`ї від 19.12.2018 року № 7719 позивачка ОСОБА_1 має склад сім`ї: ОСОБА_2 - чоловік, ОСОБА_1 - син.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання №1549 від 27.12.2018 року, позивачка ОСОБА_1 разом із сином проживає у батьківській хаті разом з батьками, будинок має чотири жилі кімнати, умови проживання задовільні, проживають в окремій кімнаті, кімната оснащена всіма необхідними меблями, продуктами харчування забезпечені.

Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4).

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Таким чином, враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечить інтересам дитини, суд, з врахуванням окремого проживання батьків дитини, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 29 ЦК України, ст.ст. 2-14, 76-83, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 272 ЦПК України, ст.ст. 19, 141, 157, 160-161 СК України, відповідно до ст.ст. 9, 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визначити місце проживання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду через Чаплинський районний суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Березніков