Справа № 752/2501/16-ц Головуючий 1 інстанція- Хоменко О.Л.
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Александренка В`ячеслава Віталійовича в інтересах ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року в справі:

- за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про переведення прав покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності;

- за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями та відшкодування збитків, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 13 листопада 2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 62,9 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_1 . За домовленістю із орендодавцем ОСОБА_4 він здійснив капітальний ремонт орендованого приміщення на суму 110000 грн., яка зарахована в рахунок орендної плати за період з 14 лютого 2015 року по 14 січня 2016 року. Надалі він додатково сплатив 30000 грн. орендної плати за період до 14 квітня 2016 року.

Вказував, що 11 лютого 2016 року він дізнався про продаж ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року спірного приміщення відповідачці ОСОБА_3 . Оскільки на момент укладення між відповідачами договору купівлі-продажу він належно виконував свої обов`язки за договором найму, то відповідно до ч.2 ст.777 ЦК України, мав переважне право на придбання вказаного нежитлового приміщення перед іншими особами. Однак придбати це приміщення перед продажем йому не запропонували. У зв`язку з наведеним, просив перевести на нього права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року, укладеним між відповідачами, та визнати за ним право власності на спірне нежитлове приміщення.

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому після збільшення позовних вимог просила зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 та

- 2 -

ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні нею спірним нежитловими приміщеннями, шляхом виселення відповідачів, стягнути з відповідачів заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 43874,36 грн. та збитки (упущену вигоду) у розмірі 310726 грн.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 позбавлена можливості користуватись спірним нежилим приміщенням по АДРЕСА_1 , право власності на яке вона набула на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року. Перешкоди у користуванні цим приміщенням чинить ОСОБА_1 , який разом із дружиною ОСОБА_5 здійснюють там торгову діяльність із продажу квітів. Відповідачі звільнити приміщення в добровільному порядку відмовляються. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_1 та ОСОБА_5 позивач за зустрічним позовом зазнала збитків у вигляді упущеної вигоди, яку могла б отримати шляхом отримання орендної плати за договором оренди спірного нежилого приміщенняпо АДРЕСА_1 , укладеного від 21 грудня 2015 року між нею та ОСОБА_6 , за умови своєчасної передачі об`єкта оренди орендарю.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року у задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов цим же рішенням суду задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 і ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні належним їй нерухомим майном, а саме: нежитловими приміщеннями з № 1 по № 3 (групи приміщень № 230 ) літ.А загальною площею 62, 9 кв . м по АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звільнити спірні нежитлові приміщеннями. У іншій частині зустрічного позову - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позову і в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, а у задоволенні вимог за зустрічним позовом відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у нього переважного права на придбання спірного нежитлового приміщення перед ОСОБА_3 у зв`язку із недійсністю договору оренди від 13 листопада 2014 року. Незважаючи на те, що вказаний договір оренди приміщення всупереч вимогам ст.793 ЦК України не був нотаріально посвідчений, він на момент укладення договору купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року був наймачем спірного приміщення, який належно виконував свої обов`язки наймача, а тому на підставі ч.2 ст.777 ЦК України мав переважне право на купівлю цих приміщень. Також вказував, що спірне нежитлове приміщення не відноситься до будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) в розумінні ст.ст. 793-797 ЦК України, а тому на відносини, що виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , не поширюється дія ст.ст.793-797 ЦК України, тобто цей договір не підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Александренко В.В. в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимогпро стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 збитків (упущеної вигоди) та заборгованості за спожиті комунальні послуги, посилаючись на його незаконність та несправедливість. Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції фактично став на бік відповідачів, з вини яких ОСОБА_3 зазнала реальних збитків, які полягають у поверненні авансу за оренду приміщень у сумі 49062 грн. та неотримання за 18 місяців орендної плати в сумі 16354 грн., при цьому відповідачі без жодних на те правових підстав упродовж 18 місяців використовували приміщення для отримання прибутку. Висновки суду в цій частині є суперечливими. Суд не врахував, що збитки позивачки, у вигляді неодержаних

- 3 -

доходів (упущеної вигоди) - є реальними, а не абстрактними, на підтвердження чого позивачка надала суду договір оренди приміщень від 21 грудня 2015 року. Виконання цього договору підтверджено з боку орендаря авансовим платежем на суму 49062 грн. та розпискою ОСОБА_3 про його отримання, а збитки -мировою угодою від 26 квітня 2016 року і посвідчувальним написом ОСОБА_6 про повернення йому коштів у сумі 49062 грн. Проте, суд безпідставно не врахував наведені обставини у вирішенні спор, з формальних підстав самоусунувся від забезпечення парва на реальний судовий захист і на справедливе відшкодування за рахунок відповідачів завданих збитків. Окрім вказаного, відмовивши у стягненні з відповідачів боргу за комунальні послуги, суд не врахував, що цей борг обліковується за позивачкою, а відповідачі користувалися приміщеннями без жодних правових підстав.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення суду першої інстанції про відмову у зустрічному позові в частині відшкодування збитків скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_3 збитки у сумі 312231,77 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 липня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Апеляційного суду м.Києва від 12 грудня 2017 року скасоване в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 , справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, предметом апеляційного перегляду є рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 20 вересня 2017 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 .

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чумак В.В. подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити, скасувати рішення Голосіївського районного суду м.Києв як незаконне, закрити провадження у справі в частині вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 та застосувати поворот виконання судового рішення. Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_3 не визнав.

Представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Александренко В.В. апеляційну скаргу своєї довірительки підтримав, просив задоволити, скасувати рішення Голосіївського районного суду м.Києва в частині відмови у відшкодуванні збитків як незаконне і необгрунтоване, задоволивши ці вимоги за зустрічним позовом у повному обсязі. Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 не визнав, просив у її задоволенні відмовити, послався на відсутність підстав для закриття провадження у справі.

Решта учасників справи належно повідомлялися судом про час розгляду, не з`явилися, за повідомленням адвоката Чумака В.В. представника ОСОБА_1 , його дружина відповідачка ОСОБА_5 повідомлена про час розгляду справи, проте не має змоги з`явитися до суду, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи зустрічний позов у частині усунення перешкод у користуванні нежилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору оренди між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не було дотримано вимог ст.ст.793, 794 ЦК

- 4 -

України щодо його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, а тому він є нікчемним і не створює для його сторін правових наслідків, а відтак ОСОБА_1 і ОСОБА_5 користуючись спірними нежитловими приміщеннями після переходу права власності на ці нежитлові приміщення до ОСОБА_3 порушують права останньої як власника, які підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні власністю.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно ст.793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.1 ст.794 ЦК України право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Судом першої інстанції встановлено, що13 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 62,9 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 . За умовами договору ОСОБА_4 передав в оренду ОСОБА_1 нежитлове приміщення строком на 3 роки для здійснення торгової діяльності та сплатою 10000 грн. орендної плати на місяць.

Орендоване приміщення орендар використовував як магазин квітів.

Також, судом встановлено, що вказаний договір оренди не був нотаріально посвідченний, а право оренди ОСОБА_1 не зареєстроване в установленому законом порядку.

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини, якщо їх недійсність встановлена законом (ст.ст. 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ст.ст.222,223,225 ЦК України тощо).

Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

З огляду на вимоги закону та встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що при укладенні договору оренди нежитлових приміщень між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 строком на три роки, сторонами не були додержані вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, а відтак такий договір є нікчемним і не створює ніяких юридичних наслідків для його учасників.

15 грудня 2015 року власник спірного нежитлового приміщення ОСОБА_4 уклав із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким ОСОБА_4

- 5 -

передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність нежитлові приміщення з № 1 по № 3 (групи приміщень № 230) за літ. А, загальною площею 62,9 кв. м по АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що після набуття ОСОБА_3 права власності на спірні нежитлові приміщення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до продовжують використовувати їх для своєї діяльності без правових підстав, оскільки укладений із попереднім власником договір оренди є нікчемним, суд правильно захистив порушені права ОСОБА_3 як нового власника, зобов`язавши ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні власністю і звільнити спірні нежитлові приміщення.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 щодо незаконності оспорюваного рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 не спростовує висновків суду першої інстанції, не грунтується на законі і встановлених судом обставинах справи.

Також, колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення із ОСОБА_1 і ОСОБА_5 збитків (упущеної вигоди) та заборгованості за спожиті комунальні послуги.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову в частині стягнення з відповідачів заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 43874,36 грн. суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не понесла витрат на житлово-комунальні послуги в сумі 43874 грн 36 коп., а тому відсутні підстави для їх стягнення.

Такі висновки суду відповідають матеріалам справи, з яких вбачається, що, посилаючись на заподяння збитків, позивачка не надала суду доказів про понесення нею збитків у такому розмірі, зокрема, що вона оплатила житлово-комунальні послуги у вказаному розмірі, чи що таку суму з неї стягнуто в примусовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову в частині стягнення з відповідачів збитків (упущеної вигоди) у якості неотриманої орендної плати у розмірі 310726 грн., суд першої інстанції керувався їх необгрунтованістю. При цьому суд виходив з того, що позивачка за зустрічним позовом не довела, що доходи від здачі приміщення в оренду за договором оренди від 21 грудня 2015 року, укладеним між нею та ОСОБА_6 , реально могли бути нею отримані.

К олегія суддів вважає такі висновки вірними з наступних підстав.

Як вище вказувалося, судом першої інстанції встановлено, що 15 грудня 2015 року власник спірного нежитлового приміщення ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу провів відчуження на користь ОСОБА_3 спірного нерухомого майна у вигляді нежитлових приміщень із № 1 по № 3 (групи приміщень № 230) за літ. А, загальною площею 62,9 кв. м по АДРЕСА_1 .

21 грудня 2015 року ОСОБА_3 уклала договір оренди нерухомого майна з ОСОБА_6 , за яким зобов`язалась передати у тимчасове користування останньому належні їй нежитлові приміщення із № 1 по АДРЕСА_1 .

26 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у зв`язку із неможливістю передачі орендодавцем орендарю майна в оренду укдено мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_3 повернула отримані від ОСОБА_6 кошти за оренду та внесено зміни до укладеного між ними договору оренди нерухомого майна від 21 грудні 2015 року.

Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що на момент купівлі спірного нежитлового приміщення, ОСОБА_3 було достовірно відомо, що у придбаному нею приміщенні перебувають орендарі попереднього власника, що в тому числі стверджується наявністю у її розпорядженні договору оренди від 13 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , який вона намагалась розірвати шляхом направлення у лютому 2016 року відповідних листів ОСОБА_1

- 6 -

Отже, ОСОБА_3 не могла не розуміти, що передача нею приміщення в оренду ОСОБА_6 неможлива до моменту фактичного звільнення спірного приміщення іншими орендарями.

За таких обставин, з урахуванням того, що всі дії ОСОБА_3 щодо укладання договору оренди нерухомого майна 21 грудня 2015 року, внесення до нього змін, отримання та повернення авансу за договором оренди, були вчинені нею на власний ризик, та не доводять факт заподіяння їй збитків у розумінні ст.22 ЦК України, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні вимог в цій частині.

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про наявність правових підстав для задоволення її вимог в частині стягнення збитків (упущеної вигоди) та заборгованості за спожиті комунальні послуги.

При цьому колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_3 заявила вимоги про відшкодування збитків, які виникли із деліктних правовідносини, внаслідок неправомірних дій відповідачів пов`язаних із відмовою звільнити нежитлове приміщення, на підставі ст.22 ЦК України, зокрема заявниця вважає, що завданими їй збитками є упущена вигода, тобто доходи від оренди приміщення, які вона могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (п.2 ч.2 ст.22 ЦК).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст.22 ЦК України, оскільки ч.1 цієї норми визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до ст.22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані за звичайних обставин та відсутності порушення прав особи.

Особа, яка вимагає відшкодування збитків із деліктних зобов`язань, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (ст.1166 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у вигляді доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

Як встановлено судом першої інстанції на момент купівлі спірного нежитлового приміщення 15 грудня 2015 року ОСОБА_3 було достовірно відомо про те, що дане приміщення не є вільним, його займає інший орендар на підставі догвоору з попереднім власником ОСОБА_4

Ці обставини підтверджуються в тому числі показами допитаних судом свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які показали, що наприкінці грудня 2015 року разом з

- 7 -

ОСОБА_3 оглядали приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке вона хотіла придбати. На той момент в приміщенні знаходився магазин квітів. Їх зустрів власник приміщення ОСОБА_4 , який пообіцяв, що протягом місяця вирішить питання з орендаторами щодо звільнення приміщення. В подальшому було оформлено договір купівлі-продажу приміщення, проте орендатори його так і не звільнили.

Також встановлено, що лише 04 лютого 2016 року відповідачка ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_1 про перехід до неї права власності на спірні нежитлові приміщення, розірвання договору оренди та вимагала звільнити приміщення протягом трьох календарних днів з дня отримання повідомлення та протягом семи днів сплатити заборгованість по орендній платі та комунальним платежам. Окрім того, іншим листом від 04 лютого 2016 року ОСОБА_3 повідомила позивача про початок ремонту належного їй на праві власності нежитлового приміщення та його відключення від електричних, опалювальних та каналізаційних мереж будинку та попередила про демонтаж обладнання у випадку, якщо приміщення не буде звільнене.

26 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у зв`язку із неможливістю передачі орендодавцем орендарю майна в оренду укдено мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_3 повернула отримані від ОСОБА_6 кошти за оренду.

Викладені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_3 , укладаючи договір оренди спірного нерухомого майна 21 грудня 2015 року та отримуючи частково кошти за оренду, повинна була розуміти, що передача нею приміщення в оренду ОСОБА_6 неможлива до моменту фактичного звільнення спірного приміщення іншими орендарями попереднього власника, а уклавши договір оренди з іншим орендарем діяла на власний ризик, не добросовісно та не розумно і не розсудливо, що є порушенням загальних засад цивільного законодавства (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), якими мають керватися сторони у циввльних відносинах.

Наведене у свою чергу свідчить про відсутність доказів про можливість реального отримання ОСОБА_3 доходів від здачі спірного нежитлового приміщення в оренду та безпідставність доводів скарги.

Посилання ОСОБА_3 у скарзі на те, що суд першої інстанції фактично став на бік відповідачів, з вини яких ОСОБА_3 зазнала реальних збитків, необгрунтовані. Суд не ставав на бік жодної із сторін, а вирішив справу згідно положень закону.

Це ж стосується посилань у скарзі на те, що суд безпідставно не врахував доводи ОСОБА_3 при вирішенні спору, з формальних підстав самоусунувся від забезпечення її права на реальний судовий захист і на справедливе відшкодування завданих збитків. Судом у достатній і належній мірі враховано доводи ОСОБА_3 які і доводи інших учасників справи, оцінено надані ними докази, та ухвалено законне і обгрунтоване рішення. При цьому суд не усувався від розгляду справи, як помилково вважає ОСОБА_3 , а ухвалив відповідне рішення.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про суперечливість висновків суду, які є послідовними і зрозумілими.

Посилання ОСОБА_3 у скарзі на те, що відмовивши у стягненні з відповідачів боргу за комунальні послуги, суд не врахував, що цей борг обліковується за позивачкою, а відповідачі користувалися приміщеннями без жодних правових підстав, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, оскільки як вірно зазначено судом позивачка не надала доказів про понесення нею вказаних витрат, що унеможливлює їх стягнення.

При цьому колегія суддів зазначає, що якщо ОСОБА_3 вважає, що відповідічі використовували належне їй майно без достатніх правових підстав, то це інший спосіб захисту як і інший предмет спору.

- 8 -

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про помилковість висновків суду щодо відсутності у нього переважного права на придбання спірного нежитлового приміщення перед ОСОБА_3 не грунтуються на законі із викладених вище підстав, оскільки укладений з ним договір оренди від 13 листопада 2014 рокувсупереч вимогам ст.793 ЦК України не був нотаріально посвідчений, а відтак згідно ст.220 ЦК України є нікчемним і не породжує ніяких правових наслідків, встановлених законом, в тому числі передбачених ч.2 ст.777 ЦК України щодо переважного права купівлі.

Це ж стосується доводів його апеляційної скарги про те, що спірне нежитлове приміщення не відноситься до будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), а тому на відносини, що виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , не поширюється дія ст.793 ЦК України, які є необгрунтованими, бо спірне нежитлове приміщення є нерухомим майном і доводів зворотнього скаржником не надано.

Доводи представника ОСОБА_1 про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 з огляду на те, що спірні правовідносини виникли між сторонами, які є суб`єктами підприємницької діяльності, а тому даний спір має розглядатися господарським судом, колегія суддів вважає безпідставними з таких міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У ст.25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами ч.ч. 2 та 4 цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У ст.26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнов іправа, щ встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст.42 Конституції України). Це право закріплено й у ст.50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

ОСОБА_3 заявила вимоги про усунення перешкод у користуванні належним їй нерухомим майном та пов`язаним з цим відшкодуванням збитків. Тобто предметом спору є захист права власності ОСОБА_3 на нележне їй нерухоме майно і відшукодуванням пов`язаних із порушенням цього права збитків.

Відповідно до ст.318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені ст.2 цього Кодексу, якими є і фізичні особи. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

- 9 -

Суб`єктом права власності є фізична особа. ЦК України не містить заборони щодо перебування у власності окремої фізичної особи нерухомого майна нежитлового призначення. Саме особа, яка вважає себе власником майна чи має майнові інтереси, визначає, у якому статусі вона придбаває вказане майно.

На час звернення до суду у 2016 році та розгляду справи процесуальне законодавство містило критерії розмежування справ за предметною та суб`єктною підсудністю.

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України в редакції, що діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції, передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; 3) інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Разом з тим ГПК України у редакції, що діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції, передбачав, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Згідно ч.1 ст.128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст.58 цього Кодексу.

Стаття 12 ГПК України передбачала перелік категорії справ, що були підвідомчі господарським судам, до яких, у контексті вказаних позовних вимог відносилися відповідно до пунктів 1 та 6 частини першої цієї статті справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають з публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів. А також - справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

У справі, що переглядається, ОСОБА_3 набула права власності на спірне нежитлове приміщення за договором купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року як фізична особа, а не як суб`єкт підприємницької діяльності, її позовні вимоги як фізичної особи про усунення перешкод у користуванні власністю не стосуються укладання і виконання господарських договорів та здійснення господарської діяльності, а відповідачами у справі за зустрічними вимогами є фізичні особи, одна з яких взагалі не є ФОП.

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_3 набула статусу фізичної особи-підприємця після набуття права власності на нерухоме майно, а саме - 03 лютого 2016 року.

- 10 -

Отже, в даній справі між сторонами позовного провадження не існувало правовідносин, які притаманні господарській діяльності, господарським правовідносинам, що у свою чергу виключає можливість закриття провадження у справі.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 401/3856/16-ц, де Велика Палата вказала, що спір, який виник між фізичною та юридичною особою щодо придбання фізичною особою нерухомого майна, має розглядатися за правилами цивільного судочинства, якщо вказана фізична особа на момент укладення відповідного договору не була зареєстрована як підприємець, не придбавала нерухоме майно для здійснення як підприємець господарської діяльності та/чи фактично не використовувала його з такою метою (п.45).

Такі ж висновкисформульовано у цілому ряді постанов Великої Палати Верховного Суду: від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10; від 5 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц;від 20 червня 2018 року у справі № 216/181/16-ц, де суд вказав, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації ФОП така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах, а юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин та предмета позовних вимог, які визначає позивач.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції заяву про вирішення питання про поворот виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 12 грудня 2017 року про стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 316132,37 грн., яке було виконане, проте скасоване постановою Верховного Суду від 10 липня 2019 року.

Дана заява не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до приписів ч.1 ст.444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Згідно ч.2 цієї ж статті якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

З огляду на те, що приймаючи цю постанову суд апеляційної інстанції не скасовує рішення суду першої інстанції і відповідно не вирішує питання про закриття провадження чи залишення позову без розгляду; відмову у позові чи його задоволення, то підстави для розгляду судом апеляційної інстанції заяви про поворот виконання судового рішення відсутні.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу заявника на те, що згідно приписів ч.9 ст.444 ЦПК України якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до ч.ч.1-3 цієї статті, заява про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Оскільки за обставинами даної справи апеляційний суд не уповноважений вирішувати питання про поворот виконання судового рішення, то відсутні підстави для задоволення у зв`язку з цим вказаного у заяві ОСОБА_1 клопотання про вжиття заходів забезпечення позову відповідно до ч.8 ст.444 ЦК України, яке може бути вирішене виключно при розгляді заяви про поворот виконання судового рішення.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

- 11 -

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Александренка В`ячеслава Віталійовича в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 20 вересня 2017 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями та відшкодування збитків залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: