Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 523/9385/13-ц

провадження № 61-19105 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б .І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2016 року у складі судді Виноградової Н. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сидоренко І. П., Станкевича В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги й також просила суд визнати шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , недійсним.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_3 , який був власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Управлінням житлового комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради 17 січня 2000 року.

06 серпня 2011 року між її батьком - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , був укладений шлюб, зареєстрований Другим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 192.

02 жовтня 2012 року, на підставі договору дарування, її батько - ОСОБА_3 , подарував вищевказану квартиру ОСОБА_2 , яка стала її власником.

ОСОБА_1 зазначала, що за життя ОСОБА_3 страждав на хронічні хвороби і на момент укладення шлюбу та договору дарування не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Крім того, з 20 травня 2011 року у ОСОБА_3 спостерігався психічний розлад, а тому шлюб було укладено без його вільної згоди.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати договір дарування від 02 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р. Ю., та шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований Другим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 192, недійсними. Вважати ОСОБА_3 власником квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір дарування від 02 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р. Ю., зареєстрований у реєстрі № 1233, недійсним. Визнано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований Другим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 192, недійсним. Вважати власником квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для визнання договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , на підставі статті 225 ЦК Українинедійсним, що підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема, висновком комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 46 від 09 лютого 2016 року, яким встановлено, що ОСОБА_3 на момент укладення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Визнаючи зареєстрований шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , на підставі статті 40 СК України недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 при його укладанні не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, так як з 20 травня 2011 року у нього спостерігався психічний розлад, який лише прогресував.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погодився з висновком районного суду, зазначивши також, що висновком комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 46 від 09 лютого 2016 року встановлена абсолютна неспроможність ОСОБА_3 в момент укладення договору дарування від 02 жовтня 2012 року розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що є підставою для визнання його недійсним.

Наявний у ОСОБА_3 психічний стан під час укладення шлюбу з ОСОБА_2 не дозволяв йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому шлюб укладено без вільної згоди ОСОБА_3 , що підтверджено роз`ясненнями та доповненнями до висновку наданим експертом, допитаного у судовому засіданні, який підтвердив та уточнив на підставі статті 189 ЦПК України 2004 року експертний висновок.

Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на заперечення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано цивільну справу з Суворовського районного суду м. Одеси. Зупинено виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування та шлюбу недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2017 року, призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

10 червня 2019 року системою автоматизованого розподілу визначено суддю-доповідача у вищевказаній справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що дублікат медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_3 , на підставі якого був зроблений висновок комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 46 від 09 лютого 2016 року, є недопустимим доказом у справі, який отримано з порушенням норм законодавства та є недостовірним.

Нотаріус, який посвідчував договір дарування, не був залучений до участі у справі, не викликався до суду першої інстанції, а суд апеляційної інстанції, задовольнивши клопотання про виклик нотаріуса у якості свідка, судову повістку направив не за адресою місця знаходження нотаріуса, у зв`язку з чим указане позбавило нотаріуса права бути присутнім на судовому засіданні.

У відповідях головного лікаря комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» у частині реєстрації амбулаторних карток хворих були протиріччя, проте у задоволенні клопотання про виклик головного лікаря указаної установи для надання пояснень у справі було відмовлено.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні відомості про первинну медичну документацію ОСОБА_3 . Суд першої інстанції не задовольнив клопотання про витребування медичної документації з лікувальної установи для її дослідження.

Суд безпідставно відмовив у призначенні повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Незважаючи на відсутність будь-яких доказів про те, що ОСОБА_3 в момент укладення шлюбу не міг усвідомлювати значення своїх дій або не міг керувати ними, суд визнав шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , недійсним.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, зокрема висновку комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 46 від 09 лютого 2016 року, та роз`ясненнями і доповненнями експерта, допитаного у судовому засіданні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого управлінням житлового комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради від 17 січня 2000 року та витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 35660523 від 28 вересня 2012 року (а. с. 75-78 ).

ОСОБА_3 був батьком ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 (а. с. 12).

06 серпня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений шлюб, зареєстрований Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що свідчить актовий запис № 192 від 06 серпня 2011 року (а. с. 87 ).

02 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р. Ю. (а. с. 10).

При житті ОСОБА_3 страждав на хронічні хвороби, мав стійкий хронічний, психічний розлад у вигляді «вираженого органічного розладу особистості, зі зниженням когнітивних функцій та емоційної лабільності», неодноразово звертався за медичною допомогою.

Згідно з висновком комісійної судово-психіатричної посмертної експертизи № 46 від 09 лютого 2016 року, проведеної на підставі ухвал судді Суворовського районного суду м. Одеси від 14 травня 2014 року та 16 лютого 2015 року, на момент укладення та підписання договору дарування від 02 жовтня 2012 року ОСОБА_3 мав стійкий, виражений хронічний психічний розлад зі зниженням когнітивних функцій та емоційної лабільності, що абсолютно позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними ( а. с. 199-207).

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції був допитаний експерт ОСОБА_5 , який пояснив, що згідно наданої медичної документації з 20 травня 2011 року у ОСОБА_3 спостерігався психічний розлад, який в подальшому прогресував і не мав зворотного напрямку внаслідок хвороб, які мав хворий, а тому на момент укладення шлюбу - 06 серпня 2011 року, він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення особа не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16.

Відповідно до частини першої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка.

Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства.

Згідно з частиною другою статті 24 СК України реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Відповідно до статті 38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26цього Кодексу.

Статтею 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність, якої обмежена.

Відповідно до статті 44 СК України у випадках, передбачених статтями 39-41 цього Кодексу, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації.

Задовольняючи позов, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з`ясували обставини справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), у тому числі висновку комісійної судово-психіатричної посмертної експертизи № 46 від 09 лютого 2016 рокута роз`яснень і доповнень експерта, який уточнив та доповнив висновок експертизи під час судового засідання у суді апеляційної інстанції на підставі статті 189 ЦПК України 2004 року, вірно застосувавши положення частини першої статті 225 ЦК України, частини першої статті 40 СК України, дійшли обґрунтованого висновку, що під час укладення договору дарування від 02 жовтня 2012 року та укладення шлюбу з ОСОБА_2 ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Суд на виконання вимог ЦПК Українита з урахуванням роз`яснень, наведених судом у пунктах 8, 14, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», дав оцінку висновку комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 46 від 09 лютого 2016 року та роз`ясненням і доповненням експерта, допитаного під час розгляду справи, який доповнив та уточнив указаний висновок експертизи на підставі статті 189 ЦПК України 2004 року.

У силу положень статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судами досліджені всі зібрані у справі докази, які є допустимими, у тому числі, й висновок експерта. Комісійна судово-психіатрична посмертна експертизапроведена на підставі ухвал судді Суворовського районного суду м. Одеси від 14 травня 2014 року та 16 лютого 2015 року, експертами, які попереджалися про кримінальну відповідальність за відмову або видачу явно неправдивого висновку.

Доводи касаційної скарги про те, що дублікати амбулаторних карт хворого є недопустими доказами, не ґрунтуються на положеннях статті 59 ЦПК України 2004 року, так як такі докази були отримані з дотриманням порядку, встановленого законом. Крім того, відповідач не довела, що обставини справи не можуть бути підтверджені дублікатами амбулаторних карток, які (оригінали) відсутні з тих чи інших причин. Також відповідач не надала суду доказів, що інформація, викладена в цих картках хворого ОСОБА_3 , є недостовірною і не спростувала її відповідними доказами.

Доводи касаційної скарги про необхідність проведення повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи є безпідставними, оскільки повторна експертизапризначається, якщо висновок експерта буде визнано необгрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або викликає сумнів в його правильності (частина друга статті 150 ЦПК України 2004 року). Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер.

Проте таких доказів ОСОБА_2 до суду не надала, що було її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, зокрема, висновку комісійної судово-психіатричної посмертної експертизи, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2017 року без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У частині третій статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк