Справа № 346/3726/18
Провадження № 22-ц/4808/826/19
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Мелінишин Г.П.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_1 та її представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 02 квітня 2019 року під головуванням судді Веселова В.М. у м. Коломия

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з вищезазначеним позов, в якому вказала, що є донькою ОСОБА_2 , тривалий час проживала за адресою АДРЕСА_1 . Однак в зв`язку з різними причинами вона декілька разів знімалась з реєстрації і знову реєструвалась в даній квартирі. Квартира належить її брату. Однак в 2015 році вона знову зареєструвалась в даній квартирі, а в червні 2018 року відповідачка повідомила їй, що квартира вже належить їй, відповідно вона є власницею квартири і не бажає, щоб вона проживала в спірній квартирі. Вказує, що вона не має іншого житла, готова нести всі належні витрати по утриманню житла і сплачувати комунальні платежі, однак відповідачка не допускає її до квартири, змінила всі замки у всіх кімнатах. Відповідно вона разом з своєю малолітньою донькою проживає тимчасово за адресою АДРЕСА_2 .

Вказує, що у відповідності до ст.ст.64,156 ЖК України та ст.405 ч.1 ЦК України вона разом з своєю дочкою є членами родини відповідачки, мають рівні права на користування квартирою, відповідно мають право користуватись спірною квартирою. Просила суд першої інстанції ухвалити рішення, яким усунути їй ОСОБА_1 та її доньці ОСОБА_3 , перешкоди в користуванні житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_3 шляхом вселення її та дочки у квартиру АДРЕСА_3 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 02 квітня 2019 року відмовлено в задоволенні позову.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на дане рішення подав апеляційну скаргу у якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, апелянт вважає, що незалучення до розгляду органу опіки та піклування є порушенням процесуального закону, порушення також стосуються і предмету позову та його розгляду. Апелянт вважає, що суд вийшов за межі спору і визнав скаржника такою, що втратила право на проживання і на підставі свого рішення відмовив у задоволенні позовних вимог про вселення особи яку вже визнано такою, що втратила право на проживання у квартирі. Апелянт вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що скаржником та її донькою втрачено право на проживання у квартирі.

Висновки суду про визнання скаржника таким, що втратив право на проживання у зв`язку із його не проживанням у квартирі протягом визначених строків, є невірними.

Судом отримано докази того, що неможливість реалізації скаржником свого права на проживання у квартирі сталася з вини відповідача. Однак суд не надав належної оцінки вказаним обставинам.

Висновок суду про визнання підставою для визнання скаржника таким, що втратив право користування квартирою через те, що скаржник не приймає участі в утриманні квартири теж є невірним.

Апелянт зазначає, що судом не взято до уваги покази свідків, які підтверджують правомірність доводів скаржника.

Суд першої інстанції при прийнятті судового рішення керувався нормами законодавства які стосується права власності, а не права користування. Судом невірно застосовано судову практику Верховного суду, оскільки суд керувався практикою, яка стосується правовідносин та обставин відмінних від тих, які склалися між скаржником та відповідачем.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що із поданою апеляційною скаргою не погоджується. Вважає, що суду першої інстанції належним чином досліджено та з`ясовано матеріали цивільної справи та прийнято обґрунтоване рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі наявних у матеріалах справи доказах наданих сторонами за принципом змагальності сторін та відповідно до чинного ЦК України.

Оскільки позивачкою не було надано до суду на підтвердження своїх позовних вимог належних доказів, тому суд дійшов правильного висновку про відмову у позові. Вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення слід залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору дарування квартири від 13.12.2007 року. В даній квартирі, окрім відповідачки- власниці даної квартири, є зареєстровані ОСОБА_1 - дочка-позивачка по справі, ОСОБА_3 - онука (а.с.5) та ОСОБА_5 - син відповідачки. Відповідачка є повноправним і єдиним власником вищезгаданої квартири згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Стаття 64 ЖК України передбачає, що членами сім`ї є дружина, діти, батьки, які постійно проживають разом і ведуть спільно господарство, а не члени сім`ї мають права нарівні наймача.

У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 не бере будь-якої участі в утриманні житла, не сплачує за комунальні послуги. Не проживаючи в даній квартирі, але будучи зареєстрованою в ній, позивачка не надає допомоги на оплату комунальних послуг, не допомагає у проведенні поточних та капітального ремонтів квартири, у квартирі відсутні будь-які її речі.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії, які мають найвищу силу.

Встановлений факт спільного проживання не свідчить про дотримання правил щодо вселення до квартири і набуття права користування нею. Такий висновок зробив ВС в постанові №199/10302/14-ц від 16 січня 2019 року.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Водночас наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України (в ред. 2017 р.) висновки суду касаційної інстанції є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції.

У відповідності до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Позивачка не надала суду першої інстанції належних доказів того, що вона весь час, проживала в спірній квартирі, яка на праві власності належить відповідачці. Також не надала доказів згоди всіх членів сім`ї на її проживання в спірній квартирі, не надала доказів того, що в спірній квартирі знаходяться її особисті речі, а також доказів що вона допомагала відповідачці сплачувати комунальні та інші платежі по квартирі. Позивачка ствердила, що сплатила тільки один раз за послуги водопостачання в розмірі 50 грн.

Після того, як позивачка перестала проживати з відповідачкою, вести з нею спільне господарство та бюджет, відповідачка не пов`язана спільним побутом з позивачкою по справі, не має з нею спільного побуту, взаємних прав та обов`язків.

Відповідачка надала суду копії актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 30.12.2015 року та 20.10.2017 року, у відповідності до яких відповідачу ОСОБА_2 належить чотирикімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 . Згідно даних, які містяться у актах вбачається, що відповідачка проживає в квартирі сама, а її дочка ОСОБА_1 проживає за іншою адресою у АДРЕСА_2 . Згідно листа Департаменту соціальної політики Коломийської міської ради від 25.02.2019 року №3-379 відповідачці було призначено житлову субсидію в період з 2015 по 2018 роки на 1 особу ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем фактично заявлено позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення у нього, однак даних про те, що позивач користувалася цим житловим приміщенням з часу її останньої реєстрації у ньому і вселялася туди та несла витрати на оплату комунальних чи інших платежів, ремонт житла, суду першої та апеляційної інстанції не надала.

ОСОБА_2 стверджувала, що дочка з онукою були тільки зареєстровані у спірному житловому приміщенні, але не проживали у квартирі і вчинено нею такі дії на прохання доньки, будинок якої став непридатним для проживання. Відповідачка з метою захисту свого права власності на житло, двічі зверталася до суду із позовом про втрату ОСОБА_1 та її донькою права на проживання у належній відповідачці на праві власності квартирі, однак донька стверджувала що зніметься з реєстрації добровільно, тому вона не наполягала на розгляді позову судом. Апеляційний суд вірить таким доводам, оскільки вони є логічними та послідовними і стверджуються зібраними у справі доказами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив та з`ясував всі обставини справи та постановив обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки всі наведені дані свідчать про те, що позивачка не надала доказів про належність користування нею житловим приміщенням та проживання у спірній квартирі як члена сім`ї власника, а також доказів про вчинення відповідачем їй перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням.

У відповідності до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 02 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 липня 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

Г.П. Мелінишин

В.Д. Фединяк