ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/473/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: на ухвалу Харченко Л. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

за участю секретаря Анкудінова О.І.

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_1 ;

суб`єкт оскарження - начальник Смілянського міського відділу державної виконавчої служби Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2013 року, постановлену під головуванням судді Харченко Л.Г. у приміщенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області у справі за поданням начальника Смілянського міського відділу державної виконавчої служби Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області про тимчасове обмеження у праві на виїзд за межі України ОСОБА_1 , -:

в с т а н о в и в :

25 квітня 2013 року начальник Смілянського міського відділу державної виконавчої служби Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві на виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Подання мотивоване тим, що на виконанні у Смілянському міському відділі державної виконавчої служби Смілянського міськрайонного управління юстиції перебуває виконавчий лист № 2315/3113/2012, № 2/2315/1054/2012, виданий 01 жовтня 2012 року суддею Смілянського міськрайонного суду Черкаської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» боргу в сумі 231990,76 грн.

Посилаючись на те, що станом на час направлення подання про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України заходів щодо повного або часткового виконання рішення суду по сплаті боргу вона не здійснила, просив суд обмежити громадянку України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстровану за адресою АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданого 19 квітня 2008 року Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській області у праві виїзду за межі України до виконання нею зобов`язання за відповідним виконавчим документом по сплаті боргу в сумі 231990, 76 грн.; заборонити відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Черкаській області видачу боржнику паспорта/проїзного документа за межі України; доручити Адміністрації Державної прикордонної служби України вжити заходів щодо тимчасового затримання та вилучення наявних у боржника паспортів/ проїзних документів, обмежити її у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобов`язань шляхом внесення відомостей про неї у відповідний реєстр; зобов`язати відділ у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Черкаській області у разі наявності у боржника іншого паспорту внести відмітку про вилучення першого паспорту у той документ, що залишився в користуванні боржника; направити ухвалу про обмеження боржника у праві виїзду за межі України на виконання до відділу громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Черкаській області та Адміністрацію державної прикордонної служби.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2013 року подання головного державного виконавця Смілянського міськрайонного управління юстиції за погодженням начальника Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області задоволено частково.

Тимчасово обмежено ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку м. Івано-Франківськ, жительку АДРЕСА_2 , право виїзду за межі України до моменту виконання нею своїх зобов`язань за рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 серпня 2012 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» м. Черкаси заборгованості по кредиту в розмірі - 231990, 76 грн. Виконання ухвали доручено Адміністрації Державної прикордонної служби.

Копію ухвали направлено до відома в Смілянський МВ УМВС України в Черкаській області. В решті подання відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2013 року, ОСОБА_1 оскаржила ухвалу в апеляційному порядку, подавши 03.09.2019 року апеляційну скаргу.

Скаржник зазначає, що доказів, які б підтверджували її ухилення від виконання рішення суду в матеріалах справи немає, а також доказів, які б свідчили про здійснення державним виконавцем її викликів на конкретну дату, а також неможливості перевірки ним майнового стану згідно відповідних реєстрів. Також скаржник посилається, що суд не звернув увагу на той факт, що державним виконавцем Гребенюком О.В. 28 березня 2013 року було складено акт опису й арешту квартири АДРЕСА_3 , що належала основному боржнику - ОСОБА_2 , яка була в подальшому оцінена і реалізована, а кошти, отримані від реалізації, були перераховані державним виконавцем стягувачу в рахунок погашення боргу.

Скаржник ОСОБА_1 , посилаючись на те, що судом першої інстанції оскаржувана ухвала постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, є незаконною, просить за результатами розгляду скарги прийняти постанову, якою скасувати ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2013 року, а у задоволенні подання головного державного виконавця Смілянського МВ ДВС Смілянського МРУЮ Гребенюка О.В. від 25 квітня 2013 року про тимчасове обмеження її, ОСОБА_1 , у праві виїзду за межі території України - відмовити.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч.1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки , мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Заслухавши суддю-доповідача, представника скаржника, який з`явився в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин 1 і 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи ; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права Конституція України має найвищу юридичну силу.

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як вбачається із матеріалів справи головний державний виконавець Смілянського міського відділу державної виконавчої служби Смілянського управління юстиції, звертаючись до суду з вказаним поданням, вказав на факт ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, тому вважав за доцільне застосування щодо божника заходів про тимчасове обмеження її у виїзді за межі України.

Суд першої інстанції, вважаючи, що факт ухилення боржника ОСОБА_1 доведеним, дійшов висновку про задоволення подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду є необґрунтованими, не відповідають вимогам закону, судом допущено порушення норм процесуального права.

Статтею 377-1 ЦПК України (в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У розумінні п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що ухиленням, є навмисне чи інше свідоме невиконання боржником обов`язків за рішенням суду, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання та є підставою про застосування до боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань .

За змістом п. 5 ч. 1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон є не тільки наявність невиконаних зобов`язань, але і ухилення від їх виконання.

Ухиленням від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням суду, є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Приймаючи до уваги узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України Верховного Суду від 01 лютого 2013 року, ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Наявність у боржника невиконаних зобов`язань за рішенням суду сама по собі, не є підставою для обмеження його права на виїзд за межі України, оскільки необхідною умовою для застосування такого обмеження, є навмисне та свідоме невиконання боржником рішення суду.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання ».

Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, у випадках, передбачених п. п. 1-9 ч.1 цієї статті, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон або у вказаних випадках, паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено.

Таким чином, за наявності підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян за кордон, до громадянина в залежності від наявності чи відсутності паспорта для виїзду за кордон застосовується: відмова у видачі паспорта; відмова у виїзді за кордон; тимчасове затримання чи вилучення паспорта для виїзду за кордон.

Колегія суддів звертає увагу, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду, зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, на що суд першої інстанції не звернув уваги, тому дійшов передчасного висновку про задоволення подання.

Слід зазначити, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань , а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим саме державний виконавець повинен довести суду чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Отже, подання державного виконавця повинно відповідати вимогам, що визначені листом Міністерства юстиції України від 06 червня 2008 року № 25-32/507 «Щодо виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов`язання, в тому числі зі сплати аліментів, покладені на них рішеннями судів», а саме: ухилення боржника від виконання своїх обов`язків повинно бути обґрунтовано та проведено достатньо заходів примусового виконання рішень передбачених Законом України «Про виконавче провадження» у повній мірі з додаванням копій документів виконавчого провадження.

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду, зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Окрім того, факт ухилення має підтверджуватись сукупністю доказів, які державний виконавець зазначає у поданні.

Із наявних матеріалів справи вбачається, що головним державним виконавцем не було виконано вимог закону в повному обсязі, оскільки суду першої інстанції з поданням було надано лише копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 35059992 від 08 листопада 2012 року, але не надано відомостей про те, що боржник отримав копію даної постанови та інших необхідних документів для вирішення судом питання про необхідність обмеження виїзду ОСОБА_1 за межі України. Крім того, до подання додано копію виконавчого листа, клопотання стягувача про встановлення тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України, копію паспорта боржника та індентифікаційний код, відповіді на запити щодо рухомого та нерухомого майна боржника.

До подання державним виконавцем не додано даних про наявність у ОСОБА_1 документа громадянина України на право виїзду з України і в`їзду в неї, перелік яких зазначений в ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», що уможливлює вирішити питання про тимчасове обмеження права виїзду за кордон.

Апеляційний суд звертає увагу, що державним виконавцем не зазначено, і не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що саме обмеження ОСОБА_1 у виїзді за межі України будь-яким чином вплине на виконання боржником рішення суду і буде сприяти погашенню нею заборгованості.

Згідно ч. 3 ст. 441 ЦПК України, подання державного виконавця розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, тому саме на останнього покладається тягар доказування. Особа, про обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання .

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань , а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Позиція щодо неправомірності заборони виїзду за кордон без оцінки індивідуальних обставин боржника на підставі лише факту наявності невиконаного грошового зобов`язання , викладена у рішенні ЄСПЛ у справі «Хлюстов проти Росії».

Із матеріалів, долучених до подання не вбачається, що державним виконавцем було вчинено всіх можливих заходів для виконання судового рішення, оскільки такі дані відсутні.

Колегія суддів із наявних матеріалів справи не може перевірити, що повідомлення боржнику про відкриття виконавчого провадження було направлено відповідно до вимог закону та отримано боржником, так як таких даних немає, до подання вказані документи не надавались. Тому отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження і достовірна обізнаність боржника щодо стягнення з неї коштів за виконавчим листом, виданим на підставі заочного рішення суду, де відповідач не приймала участі у розгляді справи та не була повідомлена про ухвалене рішення, не доведено належними та допустимими доказами у справі, а також відсутні дані, що боржник не з`являлася на вимоги до державного виконавця, оскільки за вказаною адресою не проживала.

За таких обставин, факт навмисного ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, в даному випадку ґрунтується лише на припущеннях державного виконавця і суд помилково вважав доведеною ту обставину, що ОСОБА_1 мала умисел своїми свідомими діяннями чи бездіяльністю ухилятися від виконання рішення суду.

Колегія суддів також звертає увагу, що в прохальній частині подання державний виконавець просить доручити прикордонній службі вжити заходів щодо затримання та вилучення документів і обмежити ОСОБА_3 , а не боржника ОСОБА_1 , але на вказану помилку у поданні ні державний виконавець, ні суд не звернули увагу, тому суд допустив порушення вимог процесуального права, безпідставно задовольнивши подання.

В матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтвердили факт умисного ухилення боржника, від виконання зобов`язань покладених на неї рішенням суду.

Отже, сам факт відкриття виконавчого провадження та невиконання боржником зобов`язання самостійно не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на неї судовим рішенням обов`язків, які слід довести належними та допустимими доказами .

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, спростовують висновки суду першої інстанції, тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню колегією суддів, а ухвалу суду про задоволення подання підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що подання про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду не підлягає задоволенню за наданих доводів його обґрунтування державним виконавцем, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги, не дотримався вимог чинного законодавства, тому дійшов помилкового висновку про задоволення подання головного державного виконавця Смілянського МВ ДВС Смілянського МРУЮ Гребенюка О.В. від 25 квітня 2013 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати, прийнявши нову постанови про відмову у задоволенні подання, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для її скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2013 року у справі за поданням начальника Смілянського міського відділу державної виконавчої служби Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області про тимчасове обмеження у праві на виїзд за межі України ОСОБА_1 - скасувати, прийняти нову постанову.

Відмовити у задоволенні подання головного державного виконавця Смілянського міського відділу державної виконавчої служби Смілянського міськрайонного управління юстиції Гребенюка О.В., погодженого начальником Смілянського міського відділу державної виконавчої служби Смілянського міськрайонного управління юстиції Степаненко В.В. про обмеження ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Івано-Франківськ, жительки АДРЕСА_2 у праві виїзду за межі України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г.Бородійчук

В.О.Єльцов