ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Херсон

справа № 653/3824/15

провадження № 22-ц/819/1420/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)Чорної Т.Г.,
суддів:Пузанової Л.В.,
Склярської І.В.
секретарГеленко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 нарішення Генічеського районного суду Херсонської областіу складі судді Венглєвської Н.Б. від 27 квітня 2016 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Генічеської санаторної загальноосвітньої шкоди-інтернату I-III ступенів Херсонської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до Бази відпочинку « Генгірка » вказуючи на те, що з 02 серпня 2013 року перебував з відповідачем у трудових відносинах та обіймав посаду сторожа, у зв`язку із чим між сторонами укладено безстроковий трудовий контракт.

Наказом № 42 від 29.07.2015 року роботодавець попередив його про зняття з посади сторожа та можливе подальше звільнення із займаної посади 30 вересня 2015 року у зв`язку з скороченням штату ( чисельності) сторожів.

Згідно із наказом № 51 від 30 вересня 2015 року його звільнено з посади сторожа БВ «Генгірка» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників.

Вважає, що звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки на скороченій штатній одиниці сторожа працює інша людина, що вказує на те, що скорочення чисельності працівників фактично не відбулось.

Крім того, при звільненні відповідач не виплатив вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, а тому має нести відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України.

З посиланням на вказані обставини, позивач просив суд поновити його на посаді сторожа БВ «Генгірка», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2015 року до дня ухвалення рішення у справі у розмірі не менше двох середньомісячних заробітних плат у розмірі 3 106 грн 78 коп. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 20 000 грн 00 коп.

Ухвалою від 04.02.2016 року суд замінив неналежного відповідача Базу відпочинку «Генгірка» належним відповідачем - ліквідаційною комісією Генічеської санаторної загальноосвітньої шкоди-інтернату І-ІІІ ступенів Херсонської обласної ради.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 27 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено за пропуском строку звернення до суду.

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що при звільненні та врученні трудової книжки з позивачем не було проведено повного розрахунку, а саме не виплачена вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячн6ого заробітку. Крім того, у листопаді-грудні 2015 року відповідач нараховував заробітну плату, однак на час звернення до суду з позовом повний розрахунок з ним не проведено, у зв`язку із чим йому належить виплата заробітної плати за весь час, починаючи з 01 жовтня 2015 року до ухвалення судом рішення у цій справі. Оскільки час звільнення позивача необхідно рахувати не з 30 вересня 2015 року (дата звільнення), а з 14 грудня 2015 року (дата останньої виплати належних позивачу при звільненні коштів), тому суд зробив неправильний висновок про те, що оскільки позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, то відсутні підстави для відшкодування йому моральної шкоди.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Апеляційний розгляд справи здійснюється вдруге.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 02 серпня 2013 року перебував у трудових відносинах з БВ «Генгірка» та обіймав посаду сторожа, у зв`язку із чим між сторонами укладено безстроковий трудовий контракт.

Згідно із листом Управління освіти і науки Херсонської обласної державної адміністрації від 22 липня 2015 року № 53/015/02-17/1 керівники закладів обласного підпорядкування на виконання доручення голови обласної державної адміністрації від 20 липня 2015 року № 227-д «Щодо забезпечення своєчасних розрахунків по заробітній платі з працівниками бюджетних установ та за спожиті енергоносії в 2015 році» з метою забезпечення у 2015 році своєчасних розрахунків з виплати заробітної працівникам обласних бюджетних установ, а також за спожиті енергоносії, необхідно переглянути штатну чисельність працівників.

На виконання доручення голови обласної державної адміністрації від 20 липня 2015 року № 227-д виконуючий обов`язки директора БВ «Генгірка» 29 липня 2015 року видав наказ № 42 про попередження ОСОБА_1 про зняття з посади сторожа та можливе подальше звільнення із займаної посади 30 вересня 2015 року. Із цим наказом ОСОБА_1 був ознайомлений під підпис 29 липня 2015 року.

Згідно із наказом виконуючого обов`язки директора БВ «Генгірка» від 30 вересня 2015 року № 51 ОСОБА_1 звільнено з посади сторожа БВ «Генгірка» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників.

Відповідно до рішення другої сесії сьомого скликання Херсонської обласної ради від 23 грудня 2015 року № 24 припинено юридичну особу БВ «Генгірка» шляхом її приєднання до Генічеської санаторної загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів Херсонської обласної ради, яка є правонаступником усього майна, прав та обов`язків БВ « ОСОБА_2 ».

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення за цією підставою допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

ОСОБА_1 зазначав про те, що місячний строк звернення до суду з позовом не пропустив, оскільки він має відраховуватися не з дати його звільнення, а з часу проведення з ним остаточного розрахунку - 15 грудня 2015 року.

Оскільки, ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом виконуючого обов`язки директора БВ «Генгірка» від 30 вересня 2015 року № 51 «Про звільнення» у день свого звільнення - 30 вересня 2015 року, про що він поставив свій підпис та отримав трудову книжку, тому саме з цього дня у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Однак у суд з позовом про поновлення на роботі позивач звернувся у грудні 2015 року, тобто з пропуском місячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у позові.

Поновити строк звернення до суду з цим позовом, визначений статтею 233 КЗпП України, позивач не просив та не довів поважність причин такого пропуску.

На цій підставі суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін. При пропуску передбаченого статтею 225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з`ясуванні інших обставин справи немає.

Відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Враховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулося на підставі Доручення голови обласної державної адміністрації від 20.07.2015 року у зв`язку з недостатністю фінансування БВ «Генгірка» з обласного бюджету, він був попереджений про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням численності працівників, та зважаючи на відсутність у відповідача іншої роботи для позивача з врахуванням його кваліфікації і досвіду роботи, колегія суддів вважає, що звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства щодо порядку вивільнення працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ, а тому підстав для поновлення позивача на роботі не має.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не наполягав на його поновленні на роботі.

Враховуючи відсутність підстав для поновлення позивача на роботі відсутні й підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

З огляду на наведене рішення суду в цій частині заявлених вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині за необґрунтованістю.

Разом з тим, колегія судів не може погодитися з висновком суду про відмову позивачу у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно із ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду, жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску такого строку не надано.

Однак з таким висновком погодитись не можна, так як суд дійшов його з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи стверджується, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 15.12.2015 року шляхом перерахунку 3875.78 грн., як індексація заробітної плати.

А тому, враховуючи дату проведення остаточного розрахунку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав підстав для висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Враховуючи, що в вересні 2015 року ОСОБА_1 виплачено кошти в сумі 1677,24 грн., 26.11.2015 року вихідна допомога в розмірі 1230,68 грн, а 15.12.2015 року індексація заробітної плати в сумі 3875.78 грн., та зважаючи, що грошові кошти перераховувалися через банківську установу і факт їх неотримання позивачем не доведений, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 жовтня по 15 грудня 2015 року у сумі 2871,14 грн. без врахування податків та обов`язкових платежів ( 53,1692 грн. одноденний заробіток х 54 робочих дні у спірному періоді = 2871,1368 грн. ).

Середній заробіток працівника визначений відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 .

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Ліквідаційної комісії Генічеської санаторної загальноосвітньої шкоди-інтернату I-III ступенів Херсонської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 жовтня по 15 грудня 2015 року ( день фактичного розрахунку) у сумі 2871,14 грн. без врахування податків та обов`язкових платежів.

Керуючись ст. ст. 367,374,376 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 27 квітня 2016 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Генічеської санаторної загальноосвітньої шкоди-інтернату I-III ступенів Херсонської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити за необгрунтованістю.

Стягнути з Ліквідаційної комісії Генічеської санаторної загальноосвітньої шкоди-інтернату I-III ступенів Херсонської обласної ради, яка розташована за адресою: Херсонська область, м. Генічеськ, вул. Гоголя 86, 1Д, р/р НОМЕР_1 , МФО 852010, УДК м. Херсон, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 2275592, на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , серія МО паспорт НОМЕР_2 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 жовтня по 15 грудня 2015 року в розмірі 2 871,14 грн без врахування податків та обов?язкових платежів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.В.Пузанова

І.В.Склярська

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2019 року

Суддя Т.Г. Чорна