ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 635/4975/19

провадження № 22-ц/818/4873/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Овсяннікової А.І, Тичкової О.Ю.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа Русько-Тишківська сільська рада Харківського району Харківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 травня 2019 року в складі судді Назаренко О.В.,

у с т а н о в и в :

В вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Русько-Тишківська сільська рада Харківського району Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 З 23 листопада 2006 року в цьому будинку зареєстрований відповідач. 15 листопада 2008 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який розірвано в лютого 2014 року. Зазначає, що з грудня 2013 року відповідач виїхав зі спірного будинку, за місцем реєстрації не проживає, не приймає участі у сплаті комунальних платежів, не підтримує будинок у належному технічному стані, не зберігає у ньому своїх речей.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 червня 2014 року у задоволенні позовних ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням в спірному житлі відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені. ОСОБА_2 визнаний таким, що втратив право користування житловим привішенням за вищевказаною адресою. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 вересня 2014 року за ОСОБА_2 визнано право користування житловим приміщенням спірного будинку, зобов`язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди у проживанні відповідача за місцем реєстрації. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 червня 2015 року, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2015 року, у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2 відмовлено.

Зазначає, що з 02 серпня 2015 року перешкод у проживанні відповідача вона не чинить. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_6 просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 травня 2019 року позов задоволено.

ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач з грудня 2013 року не проживає в спірному будинку. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідача за вищевказаною адресою понад один рік, а також існування перешкод у здійсненні відповідачем своїх житлових прав.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 липня 2019 року заяву ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 травня 2019 року залишено без задоволення.

03 вересня 2019 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач з 02 грудня 2013 року не проживає в спірному житлі з поважної причини, оскільки ОСОБА_6 створює перешкоди у користуванні житловим приміщенням за вказаною адресою. Право на користування цим житловим примішенням визнано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 грудня 2014 року (справа № 635/2110/14). Крім того, він стоїть на квартирному обліку як учасник бойових дії в республіці Афганістан. Для забезпечення черги на пільгове житло необхідне постійне місце реєстрації. Зазначає, що він фактично не мешкає за місцем реєстрації та не створює перешкод у користуванні житловим примішенням ОСОБА_7

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз положень глави 32 ЦПК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_6 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Рєзнік А.О. за реєстраційним № 1180. Право власності зареєстровано в Комунальному підприємстві «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» за № 409, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 10856673 від 06 червня 2006 року.

З 15 листопада 2008 року ОСОБА_6 перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 лютого 2014 року.

ОСОБА_2 з 23 листопада 2006 року зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України.

Відповідно до Актів від 17 січня 2014 року, від 16 грудня 2014 року, від 23 серпня 2017 року, складених депутатами Русько-Тишківської сільської ради ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , за участю сусідів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає з грудня 2013 року.

У зв`язку з розірванням шлюбу ОСОБА_2 перестав бути членом сім`ї ОСОБА_15 . Отже відповідач набув право користування чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом.

Рішенням виконавчого комітету Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області № 99 від 05 жовтня 2010 року ОСОБА_2 поставлено на квартирний облік як учасника бойових дій в республіці Афганістан, інваліда війни.

Оскільки відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язаний, тому її право користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припиненим за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Суд першої інстанції встановив обставини справи, повно та всебічно дослідив докази у справі, надав їм належну оцінку, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що для забезпечення черговості на пільгове житло необхідне постійне місце реєстрації, є безпідставними, оскільки це не є предметом данного позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2019 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді А.І.Овсяннікова

О.Ю. Тичкова