Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 368/820/16-ц

провадження № 61-24681св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , на рішення Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Коцюрби О. П., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за відсотками за користування позиками та штрафних санкцій.

Позовна заява мотивована тим, що 24 та 25 жовтня 2012 року між нею та ОСОБА_2 були укладені договори позики, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського округу Гуцол А. О. та зареєстровані в реєстрі за реєстраційними номерами 1676 та 1686.

Відповідно до пункту 1 договору позики від 24 жовтня 2012 року вона передала у власність позичальникові грошові кошти в розмірі 1 330 335,00 грн, що за курсом НБУ на дату укладення договору становило 166 500 дол. США (1 USD = 7,99 грн).

Згідно з пунктом 1 договору позики від 25 жовтня 2012 року сума переданих позичальникові грошових коштів склала 1 598 000, 00 грн, що за курсом НБУ на дату укладення договору становило 200 000,00 дол. США (1 USD = 7,99 грн).

Отримані в позику кошти за обома договорами відповідач зобов`язувався повернути до 31 грудня 2012 року.

Відповідно до пункту 4 договорів відсотки за користування позиками сторонами були встановлені у розмірі 5 % щомісячно від загальної суми позики, а саме 146 416,00 грн, яка складається з щомісячних відсотків за користування грошовими коштами за договором позики від 24 жовтня 2012 року в розмірі 66 516,00 грн та щомісячних відсотків за користування грошовими коштамиза договором позики від 25 жовтня 2012 року в розмірі 79 900,00 грн.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 30 березня 2016 року затверджено мирову угоду щодо грошових коштів, переданих ОСОБА_2 у позику. При цьому питання про стягнення заборгованості за відсотками за користування позиками та штрафних санкцій за невиконання договірних зобов`язань з відповідача не ставилося.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість, яка виникла внаслідок несплати 5 % відсотків за користування позиками в сумі 4 392 502,50 грн, індекс інфляції за час прострочення - 3 282 657,48 грн та 3 % річних - 296 062 грн, а всього 7 971 221,98 грн, також просила стягнути на її користь понесені судові витрати.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 16 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернулася до суду із пропуском строку позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надала суду належних доказів на обґрунтування заявлених вимог.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що у пункті 4 ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 30 березня 2016 року, якою затверджено мирову угоду між сторонами, зазначено, що на момент підписання цієї угоди сума основного боргу складає 7 155 672,50 грн, що свідчить про те, що предметом мирової угоди було стягнення основної суми боргу, без врахування відсотків та штрафних санкцій. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджені належними доказами і з відповідача підлягають стягненню відсотки за користування позикою та штрафні санкції у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договорами позики.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що 24 та 25 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договори позики, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського округу Гуцол А. О. та зареєстровані в реєстрі за реєстраційними номерами 1676 та 1686 (а. с. 7-10).

Відповідно до пункту 1 договору позики від 24 жовтня 2012 року позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в розмірі 1 330 335, 00 грн, що за курсом Національного Банку України на дату укладення договору становить 166 500,00 дол США (1 USD = 7,99 грн).

Згідно з пунктом 1 договору позики від 25 жовтня 2012 року позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в розмірі 1 598 000,00 грн, що за курсом Національного Банку України на дату укладення договору становить 200 000,00 дол США (1 USD = 7,99 грн), які зобов`язувався повернути до 31 грудня 2012 року.

У пункті 4 договорів визначено, що відсотки за користування позиками сторонами встановлюються в розмірі 5 % щомісячно від загальної суми позики, а саме: за договором позики від 24 жовтня 2012 року в розмірі 66 516,00 грн; щомісячних відсотків за користування грошовими коштами за договором позики від 25 жовтня 2012 року в розмірі 79 900,00 грн.

Даними договорами не встановлено відповідальність за порушення умов повернення кредиту.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 30 березня 2016 рокузатверджена мирова угода з графіком погашення відповідачем суми позики в розмірі 7 155 672,50 грн (в еквіваленті 336 500,00 дол. США) (а. с. 11).

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з пунктом 6 договорів позикодавець зобов`язаний повернути позикодавцеві позики до 31 грудня 2012 року з правом дострокового погашення.

Пунктом 9 договорів визначено, що у випадку несвоєчасного повернення позикодавцю в повному обсязі позик останній має право пред`явити ці договори до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що сторони, укладаючи мирову угоду, встановили розмір боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , порядок та механізм його обрахунку, а також встановили нові строки сплати та розміри чергових платежів. За таких умов сторони встановили нові умови виконання зобов`язань за позикою, що є відмінними від умов, встановлених в первісних договорах. Після підписання сторонами та затвердження судом мирової угоди до виконання підлягають саме умови, встановлені такою угодою, а не первісними договорами.

Проте, відповідно до пункту 4 ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 30 березня 2016 року, якою затверджено мирову угоду між сторонами, зазначено, що на момент підписання цієї угоди сума основного боргу складає 7 155 672,50 грн, що свідчить про те, що предметом мирової угоди було стягнення основної суми боргу, без врахування відсотків та штрафних санкцій.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №№ 464/3790/16-ц.

Наявність судового рішення про затвердження мирової угоди щодо порядку стягнення суми основного боргу заборгованості за договорами позики, яке боржник не виконав, є підставою для нарахування сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України, та індексу інфляції за час прострочення

Апеляційний суд на зазначені обставини та норми матеріального права уваги не звернув, не надав їм оцінки та відповідно не встановив та перевірив розміру штрафних санкцій у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договорами позики.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону та статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року на зазначені обставини та норми матеріального права уваги не звернув, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані в цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку запереченням відповідача, доводам апеляційної скарги.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько Є. В. Петров С. П. Штелик