РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2019 року м. Рівне

Справа № 569/23252/18

Провадження № 22-ц/4815/884/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: сторін та їх представників

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Поліщук Ольгою Василівною, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Кучиної Н.Г. від 7 травня 2019 року, проголошене в 16 год. 49 хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення - 13 травня 2019 року,

в с т а н о в и в:

В грудні 2018 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним.

Позов мотивує тим, що 19.04.1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненської області зроблено актовий запис №28.

З моменту реєстрації шлюбу відповідач жодного дня не проживав спільно з ОСОБА_3 , подружні стосунки вони не підтримували, спільного господарства не вели, дітей від шлюбу не мають.

Відповідач зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 без наміру створення сім`ї і набуття прав та обов`язків подружжя, а лише для того, щоб в подальшому укладення такого шлюбу стало підставою для отримання ним громадянства України, тому вказаний шлюб є недійсним (фіктивним).

Також, зазначає, що з вересня 1982 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який було розірвано рішенням Рівненського міського суду від 29.01.1997 року. Після розірвання шлюбу, а саме з серпня 1997 року вона почала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , що належала їй на праві власності. Під час спільного проживання, до грудня 2008 року, вони з відповідачем вели спільне господарство, побут та бюджет з наявністю між ними взаємних прав та обов`язків, також мали спільних друзів, спільний відпочинок, її дочка від першого шлюбу та син відповідача теж проживали разом з ними у її квартирі.

Вважає, що при укладенні між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фіктивного шлюбу було порушено її законні права та інтереси, а саме порушено її право щодо визнання майна спільною сумісною власністю, що було набуте за період її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 .

З наведених підстав просила суд визнати недійсним шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненської області 19.04.1996 року за актовим записом №28.

1.02.2019 року представником позивачки подано до суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог, в якій також просить суд анулювати актовий запис №136 від 3.03.2008 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22.02.2019 року за клопотанням представника позивачки залучено до участі в даній справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 7 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним шлюбу та анулювання актового запису про розірвання шлюбу відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що державна реєстрація шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була проведена з дотриманням вимог законодавства та не порушує прав, свобод та інтересів позивача, а тому підстави для визнання вказаного шлюбу недійсним відсутні.

Також, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині анулювання актового запису №136 від 3.03.2008 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є похідними від позовних вимог про визнання цього шлюбу недійсним, вони також задоволенню не підлягають.

У апеляційній скарзі представник позивачки покликається на необґрунтованість вказаного рішення суду в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції повністю проігноровано показання свідків про відомі їм обставини, які підтверджували факти, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, та не зазначено у рішенні мотиви їх відхилення.

Зокрема, суд не взяв до уваги те, що відповідач по справі ОСОБА_3 дала покази про те, що ОСОБА_2 запропонував їй грошові кошти за реєстрацію шлюбу, на що вона погодилась, усвідомлюючи, що шлюб між нею та ОСОБА_2 укладається без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків, що притаманні подружжю. Також, вона підтвердила, що бачила свого фіктивного чоловіка лише тоді коли отримувала від нього грошові кошти за укладення шлюбу, жодного спілкування з ним не підтримувала, оскільки мала відносини з іншим чоловіком, із ОСОБА_2 не проживала ні дня, оскільки він проживав з іншою жінкою, позивачем по справі ОСОБА_1 .

Вважає, що при реєстрації фіктивного шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 діяли свідомо і жодна із сторін шлюбу не мала наміру створити сім`ю, оскільки ціллю укладення шлюбу було набуття ОСОБА_2 громадянства України.

Надані позивачем по справі письмові докази спростовують спільне проживання сторін фіктивного шлюбу, оскільки ОСОБА_2 проживав з ОСОБА_1 , що виключає його спільне проживання з ОСОБА_3

Звертає увагу на те, що відповідачем по справі не було надано жодного належного та достовірного доказу, який підтверджує те, що сторони фіктивного шлюбу разом проживали, вели спільне господарство, дбали про добробут та моральний стан сім`ї, а також не було спростовано те, що він проживав з ОСОБА_1 протягом багатьох років і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю.

Доводить, що порушення прав позивача внаслідок укладення фіктивного шлюбу полягає в тому, що перебування ОСОБА_2 у фіктивному шлюбі з ОСОБА_3 унеможливлює встановлення фактичні шлюбні відносини між ним та ОСОБА_1 , а також визнання спільною сумісною власністю майна, що було набуте за ними за період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Крім того, 7.04.2019 року позивачем через канцелярію суду було подано клопотання про приєднання до матеріалів справи копії витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження №0002659 від 4.05.2019), який підтверджує те, що ОСОБА_1 звернулася до Рівненського відділу поліції ТУ НП в Рівненській області із заявою про вчинення ОСОБА_2 злочину, що передбачений ч. 1 ст. 384 КК України - введення в оману суду або іншого уповноваженого органу, однак суд вказаний доказ повернув позивачу, не дослідивши та надавши йому належної оцінки, чим порушив норми процесуального права.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, оскільки по своїй суті вона є позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Також всі свідчення свідків стосуються саме цього предмета спору, а не визнання шлюбу недійсним.

Вказує, що в даному випадку тільки дві особи, які перебувають у шлюбі можуть звернутися з позовом про визнання шлюбу недійсним (фіктивним), так як лише подружжя знає, з якими намірами вони створювали шлюб.

Реєстрація 19.04.1996 року шлюбу між ним та ОСОБА_3 жодним чином не порушувала прав позивачки, оскільки на той час вона перебувала в шлюбі з іншим чоловіком.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, 19.04.1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції у Рівненській області за №28.

3.03.2008 року вказаний шлюб було розірвано за спільною заявою подружжя, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції у Рівненській області від 1.02.2008 року, про що зроблено актовий №136.

Відповідно до ст.15 КпШС України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, для укладення шлюбу необхідна взаємна згода осіб, які одружуються, і досягнення ними шлюбного віку.

Отже, обов`язковою умовою реєстрації шлюбу є вільно і незалежно висловлене взаємне волевиявлення осіб, що одружуються, яке підтверджує їх намір створити сім`ю на підставі укладення шлюбу. Недотримання цієї умови тягне недійсність шлюбу.

Згідно ст. 45 КпШС України, шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15 - 17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім`ю (фіктивний шлюб). Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку.

Статтею 47 КпШС України встановлено, що позов про визнання шлюбу недійсним може бути пред`явлений одним з подружжя, прокурором і особами, права яких порушені.

За змістом ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтями 4 та 5 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З аналізу наведених норм права можна зробити висновок, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Особа, яка звертається за захистом свого порушеного права має довести, що її право було порушене, в чому полягає порушення її права та ким воно порушується, не визнається або оспорюється. При цьому, особа має чітко визначити яке право порушене та реальність порушення цього права. Тобто, обґрунтування порушення прав не може ґрунтуватися на умовних припущеннях, які не підтверджені належними доказами.

З матеріалів справи вбачається, що 8.07.1997 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне.

Таким чином, на момент укладення 19.04.1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шлюбу позивачка також перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Крім того, у своєму позові ОСОБА_1 покликається на те, що почала проживати із ОСОБА_2 однією сім`єю з серпня 1997 року.

Однак, позивачкою не наведено жодних доводів в чому саме полягало порушення її прав на момент укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шлюбу.

За таких обставин та з урахуванням, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існував більше дванадцяти років, вони за взаємною згодою перебували у шлюбних відносинах, а позивач звернулася до суду через 22 роки після його укладення, у зв`язку з виникненням спірних майнових питань та, при цьому, на час звернення позивачки з даним позовом шлюб був вже розірваним ще в 2008 році за взаємною згодою подружжя, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги про те, що перебування ОСОБА_2 у фіктивному шлюбі з ОСОБА_3 унеможливлює встановлення фактичних шлюбних відносини між ним та ОСОБА_1 та визнання спільною сумісною власністю майна, що було набуте за ними за період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не заслуговують на увагу, так як наявність в провадженні Рівненського міського суду справи №569/23256/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна не свідчить про порушення прав позивачки укладення оспорюваного нею шлюбу.

Відхилення судом клопотання позивачки про приєднання до матеріалів справи копії витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 4.05.2019 року щодо звернення ОСОБА_1 до Рівненського відділу поліції ТУ НП в Рівненській області із заявою про вчинення ОСОБА_2 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, не є порушенням норм процесуального права, оскільки вказаний доказ поданий на підтвердження обставини, яка не входить до предмету доказування у даній справі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог витрати, понесені по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги, слід віднести за рахунок позивачки.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Поліщук Ольгою Василівною, залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 7 травня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги, віднести за рахунок ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 3 липня 2019 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.