Єдиний унікальний номер 225/6667/16-ц Номер провадження 22-ц/804/70/19
Номер провадження 22-ц/804/70/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача Новікової Г.В.

суддів: Кішкіної І.В., Азевича В.Б.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 08 грудня 2017 року (ухваленого під головуванням судді Геря О.Г., повний текст рішення складено 13 грудня 2017 року), цивільну справу № 225/6667/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування посилався на те, що 26 квітня 2014 року ОСОБА_3 взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 170 748,02 грн., що на вказану дату було еквівалентно 15 000 доларів США, строком на 2 роки 6 місяців. На підтвердження укладеного між ними договору позики позичальник видав йому відповідну розписку, оформлену в письмовій формі. Згідно з домовленістю ОСОБА_3 зобов`язався повернути борг 27 жовтня 2016 року в сумі, еквівалентній 15 000 доларів США за курсом НБУ на дату повернення коштів. Зазначена сума грошових коштів була передана позичальнику в присутності ОСОБА_4 ..

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Борг повернуто не було. Після його смерті відкрилась спадщина на все майно, що належало померлому ОСОБА_3 ..

Станом на 27 жовтня 2016 року відповідно до умов договору поверненню підлягає сума позики в розмірі 383720,50 гривень, оскільки офіційний курс НБУ гривні до долару США на вказану дату становив 25,581367 грн..

У встановлені діючим законодавством строки він звернувся до спадкоємця ОСОБА_2 з вимогою про погашення заборгованості за договором позики, однак отримав відмову в задоволенні своїх вимог.

Крім того, 10 листопада 2016 року він направив свою вимогу щодо погашення заборгованості до державної нотаріальної контори Торецького міського нотаріального округу Донецької області, тобто за місцем відкриття спадщини, звідки 28 листопада 2016 року отримав лист-повідомлення про те, що 26 листопада 2016 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Згідно з цим же повідомленням спадкоємець ОСОБА_2 була ознайомлена з його претензією щодо боргу померлого.

Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в сумі 383 720,50 грн. та судові витрати.

Рішенням Дзержинського міського суду від 08 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що рішення суду в даній справі базується на тому, що договір позики від 26.04.2014 року, який він надав до суду, є підробленим. Судом вказано, що «викликає обґрунтовані сумніви в її (договору позики) достовірності і вважає, що ця розписка не може слугувати доказом існування правовідносин позики між сторонами». Вказане твердження базується тільки на показах свідків, які не могли та і не сказали, що договір позики від 26.04.2014 року підроблений, вони тільки зробили припущення, що ОСОБА_3 не брав у нього в борг гроші, але суд взяв це за основу, при цьому, порушивши ст. 1051 ЦК України, якою передбачено, що, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Допитані свідки не вказали, що представлена ним розписка є підробленою. Відповідач також не надала доказів такої підробки.

Вважає, що при укладенні договору позики ним були додержані всі вимоги законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції -без змін. вважає,що судом першої інстанції були всебічно досліджені надані сторонами докази, надана їм належна правова оцінка.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 13 лютого 2018 року за клопотанням представника відповідача-адвоката Бойко М.Г. призначено почеркознавчу та технічну експертизи документу та провадження у справі зупинено.

У зв`язку із ліквідацією апеляційного суду Донецької області на підставі Указу Президента України від 29.12.2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» та Указу Президента України від 28.09.2018 року №297/2018 «Про переведення суддів», та утворенням Донецького апеляційного суду, юрисдикція якого поширюється на територію,на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду, передано цивільні справи ліквідованого суду.

10.10.2018 року зазначена цивільна справа надійшла до Донецького апеляційного суду та передана судді-доповідачу Новіковій Г.В. згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 18 червня 2019 року провадження у справі поновлено у зв`язку із поверненням справи разом із висновками експертів .

В судове засідання з`явилися ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 - адвокат Бойко М.Г..

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність ОСОБА_2 , яка не з`явилися до суду, оскільки вона належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи та її інтереси представляє її представник.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що надана позивачем розписка викликає сумніви в її достовірності і вважав, що ця розписка не може слугувати доказом існування правовідносин позики між сторонами. Позивачем не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог.

Проте такий висновок суперечить встановленим обставинам та положенням матеріального та процесуального права.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Звертаючись із позовними вимогами про стягнення боргу, ОСОБА_1 на підтвердження укладення договору позики від 26 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_3 надав розписку про те,що ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 170748,02 грн., що на вказану дату було еквівалентно 15000 доларів США, строком на 2 роки 6 місяців. Позичальник зобов`язався повернути борг 27 жовтня 2016 року в сумі, еквівалентній 15000 доларів США за курсом НБУ на дату повернення коштів. Зазначена сума грошових коштів була передана позичальнику в присутності ОСОБА_4 .. На зворотньому боці цієї розписки рукописним тексом відображене свідчення ОСОБА_4 про його присутність при передачі позивачем грошей вказаній вище особі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 19 травня 2016 року, виданим виконавчим органом Новгородської селищної ради міста Торецька Донецької області. Взяті на себе зобов`язання ним не виконані.

Факт власноручного підписання ОСОБА_3 розписки підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи від 12 червня 2018 року, якою встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 у документі «РАСПИСКА (Договор займа) від 26 квітня 2014 року від імені ФЛП ОСОБА_3 , розташований у рядку « ОСОБА_3 », виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів ОСОБА_3 ..

Таким чином судом встановлено, що 26 квітня 2014 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 170748,02 грн., що на вказану дату було еквівалентно 15000 доларів США, які зобов`язався повернути 27 жовтня 2016 року в сумі еквівалентній 15000 доларів США по курсу НБУ на дату повернення коштів.

З моменту передання грошей Договір позики є укладеним у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем представлена розписка власноручно підписана ОСОБА_3 , яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, що узгоджується з положеннями статті 1047 ЦК України.

Надана розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Доказів того, що договір позики має іншу правову природу не надано.

За таких обставин спростовується висновок суду першої інстанції про те, що

надана позивачем розписка викликає сумніви в її достовірності і , що ця розписка не може слугувати доказом існування правовідносин позики між сторонами, та що позивачем не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог.

Також суперечить вимогам матеріального права і висновок суду першої інстанції про те, що підставою для відмови в задоволенні позовних вимог був системний аналіз усіх доказів, досліджених під час розгляду справи, в тому числі й доказів, наданих стороною відповідача, а також з показань допитаних свідків.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Суд першої інстанції, залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , не врахував вищевказані положення Закону.

Відповідно до приписів ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1281 ЦУ України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Таким чином, у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, у зв`язку з чим відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, зобов`язання за договором позики по поверненню коштів ним не були виконані, так як строк повернення позики за розпискою зазначено 27 жовтня 2016 року.

27.05.2016 року Торецькою державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_3 ..

10 листопада 2016 року до Торецької державної нотаріальної контори з вимогою (претензією) звернувся ОСОБА_1 , заявивши при цьому про боргові зобов`язання померлого ОСОБА_3 та надавши відповідну розписку.

За повідомленням нотаріальної контори 26.11.2016 року після померлого ОСОБА_3 за реєстром №2-2151 було видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , а 28.12.2016 року за реєстром №2725 видано свідоцтво про право на спадщину, що складається з нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 на користь його сестри - ОСОБА_2 та спадкоємця повідомлено про вимоги щодо повернення боргу.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 170748,02 грн., які були еквівалентні на момент її складання 15 000 доларів США та зобов`язався повернути грошові кошти 27 жовтня 2016 року в сумі еквівалентній 15000 доларів США за курсом НБУ на дату повернення коштів.

Станом на 27 жовтня 2016 року Національним Банком України було встановлено офіційний курс гривні до долару США - 2558,1368 за 100 одиниць.

Тобто, станом на 27 жовтня 2016 року у відповідності до умов договору поверненню підлягала сума позики в розмірі 383 720, 50 грн.. Зазначену суму боргу просив стягнути і позивач.

Після смерті ОСОБА_3 - боржника за договором позики, що допускає правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом перейшли до її спадкоємця- ОСОБА_2 , що підтверджено даними спадкової справи, у зв`язку з чим відбулася передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням. ОСОБА_2 як спадкоємець ОСОБА_3 зобов`язана задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного нею у спадщину відповідно до положень статтей 1281,1282 ЦК України.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилалася на те, що надана ОСОБА_1 розписка є підробною, він використав чистий бланк з підписом ОСОБА_3 і після смерті ОСОБА_3 підставив необхідний текст. Для підтвердження доводів відповідача за її клопотанням судом апеляційної інстанції призначалася відповідна експертиза.

З висновку судово-технічної експертизи від 06 червня 2019 року вбачається, що друковані фрагменти (бланк «ФОП ОСОБА_3 » та власне текст розписки від 26.04.2014 року) від імені ОСОБА_3 виконані неодночасно.

Відтиск печатки на наданій на дослідження Розписці від імені ОСОБА_3 нанесений в період часу з 01.10.2013 по 20.01.2014 року (виходячи з наданих вільних зразків відтисків печатки «ФОП ОСОБА_3 » за період з 01.10.2013 по 01.10.2014). Дата « 26 апреля 2014 г», вказана на Розписці від імені ОСОБА_3 , не відповідає даті нанесення відтиску печатки «ФОП ОСОБА_3 »

Надана на дослідження Розписка від імені ОСОБА_3 виконувалася у наступній послідовності: на аркуші паперу за допомогою одного лазерного принтера (або функціонального пристрою в режимі «принтер») друкувався бланк «ФОП ОСОБА_3 », потім наносився відтиск печатки від імені «ФОП ОСОБА_3 », зверху відтиску печатки виконувався підпис від імені ОСОБА_3 , останнім за допомогою іншого принтера (або функціонального пристрою в режимі «принтер») друкувався власне текст розписки.

Зазначений висновок не є належним та допустимим доказом того, що договір позики грошових коштів від 26 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не укладався.

Вимоги щодо нанесення відтиску печатки на підписі в розписці не передбаченні діючим законодавством. Відповідно до положень статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Така розписка за особистим підписом ОСОБА_3 була надана позивачем як доказ укладення договору позики грошових коштів між ним та ОСОБА_3 .. Вказаний доказ нічим не спростовано.

Висновок експеризти про те, що відтиск печатки на наданій на дослідження Розписці від імені ОСОБА_3 нанесений в період часу з 01.10.2013 по 20.01.2014 року (виходячи з наданих вільних зразків відтисків печатки «ФОП ОСОБА_3 » за період з 01.10.2013 по 01.10.2014). Дата « 26 апреля 2014 г», вказана на Розписці від імені ОСОБА_3 , не відповідає даті нанесення відтиску печатки «ФОП ОСОБА_3 » також не є підтвердженням того, що це неналежний доказ. В висновку зазначено, що відтиск печатки на наданій на дослідження Розписці від імені ОСОБА_3 нанесений в період часу з 01.10.2013 по 20.01.2014 року, а дата « 26 апреля 2014 г», вказана на Розписці від імені ОСОБА_3 , не відповідає даті нанесення відтиску печатки.

Таким чином експертом встановлено, що відтиск печатки на Розписці від імені ОСОБА_3 нанесений в період часу з 01.10.2013 по 20.01.2014 року, а сам договір позики укладався 26 квітня 2014 року, що відповідає дійсності, оскільки укладення договору позики датоване 26 квітня 2014 року .

Відповідно до норм ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Та обставина, що на аркуші паперу за допомогою одного лазерного принтера (або функціонального пристрою в режимі «принтер») друкувався бланк «ФОП ОСОБА_3 », потім наносився відтиск печатки від імені «ФОП ОСОБА_3 », зверху відтиску печатки виконувався підпис самим ОСОБА_3 , останнім за допомогою іншого принтера друкувався власне текст розписки, не спростовує висновку почеркознавчої експертизи про те, що підпис на розписці виконано власноручно ОСОБА_3 ..

Доводи про те, що позивачем використано бланк з печаткою та підписом ОСОБА_3 після його смерті, оскільки ОСОБА_3 залишав бланки з відтисками печатки та своїм підписом на чистих аркушах для послідуючого використання в роботі, є необгрунтованими,

оскільки факт проставлення підпису на чистому аркуші паперу та залишення його без догляду ОСОБА_3 не свідчить про те, що текст розписки виконано позивачем після смерті ОСОБА_3 і розписка є підробною.

Те що текст розписки було вставлено після підпису ОСОБА_3 також не є доказом того, що текст вносився ОСОБА_1 без відома ОСОБА_3 і що розписка є підробленою.

Посилання на те, що ОСОБА_3 був матеріально забезпеченою людиною і у нього не було потреби позичати грошові кошти у позивача та видавати про це розписку та те,що текст розписки було виготовлено самим позивачем є безпідставними. Такі доводи є припущенням і нічим не підтверджуються.

Вказаний висновок не спростовує пояснення ОСОБА_1 про те, що коли і ким було виготовлено текст розписки йому не відомо, однак саме в день передачі коштів він отримав оспорювань розписку від ОСОБА_3 ..

Таким чином судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики. Отримані за договором кошти відповідачем не повернуті позивачеві. На підтвердження укладення договору позики між ним та ОСОБА_3 ОСОБА_1 надана розписка (письмовий договір), яка підписана особисто ОСОБА_3 , підпис ОСОБА_3 не оспорюється і відповідачем. Розписка є документом, який підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальнику. Після смерті позичальника спадщину прийняла ОСОБА_2 , яка відповідно до положень статті1282 ЦК України зобов`язана задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину ,так як до неї перейшли обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом.

Тобто в даному випадку наявні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 боргу в сумі383720, 50 грн..

За встановлених обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню , а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики,укладеним між ним та ОСОБА_3 26 квітня 2014 року, в сумі 383720, 50 грн..

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовною заявою було сплачено судовий збір в сумі 3837,20 грн. та при подачі апеляційної скарги- 5755,80 грн..Позовні вимоги

ОСОБА_1 задоволені, тому судовий збір покладається на відповідача в сумі 9593 грн..

Керуючись ст. ст.367,374, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського міського суду від 08 грудня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу з

ОСОБА_2 за договором позики в сумі 383 720,50 гривень задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 383720 (триста вісімдесят три тисячі сімсот двадцять) гривень 50 копійок, в межах вартості майна, одержаного нею у спадщину.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на користь ОСОБА_1 в розмірі 9593 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 липня 2019 року.

Судді: