Номер провадження: 22-ц/813/3404/19
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2019 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря Чепрас А.І.

з участю: представника позивачки ОСОБА_1 .

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2018 року про відмову у відкритті провадження (одноособово суддя Бескровний Я.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

03.01.2018 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, а саме: стягнення моральної шкоди у розмірі 1 898 75136 гривень еквівалент 60 000 євро.

Позов обґрунтовано тим, що під час збройної агресії Російської Федерації на сході України, в зоні АТО, під час проходження військової служби загинув її брат ОСОБА_2

Посилаючись на те, що вона перебувала на утриманні свого брата, через його смерть вона зазнала сильних моральних страждань, просила позов задовольнити.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2018 року у відкритті провадження відмовлено.

ОСОБА_1 не погодилась з ухвалою суду першої інстанції від 22.12.2018 року і подала апеляційну скаргу.

В апеляційні скарзі позивачка ОСОБА_1 просить ухвалу Київського районного суду від 22.12.2018 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга позивачки зазначає:

Згідно з рішенням Конституційного суду України від 25.12.1997 року № 9-зп, відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно ст. 64 Конституції України, не може бути обмежене.

Відповідно до вимог ч.3,4 ст.82 ЦПК України обставини, які встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню. Копії судових рішень, якими встановлений факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та факт утримання позивача ОСОБА_2 , наявні в матеріалах справи.

Оскільки безпосереднім суб`єктом, внаслідок умисних дій якого позивачу завдана моральна шкода є Російська Федерація, її збройні сили та створені нею збройні формування, що мають на озброєнні та використовують засоби, які становлять підвищену небезпеку для оточуючих, у позовній заяві поданій до суду, то відповідачем в даній справі визнана саме Російська Федерація.

Держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.

Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статут ООН і повинна розглядатись як держава-агресор, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї імунітету.

Російська Федерація, порушивши фундаментальні права ОСОБА_1 , втратила судовий імунітет у даній цивільній справі і тому юрисдикція суду поширюється на вказану державу та її компетентні органи без їх згоди.

Посилання суду першої інстанції на відсутність нормативно-правових актів, виданих Кабінетом Міністрів України щодо здійснення обмежувальних заходів по відношенню до Російської Федерації , є незаконною і неправомірною.

Законами України встановлено залучення Російської Федерації у якості відповідача у справах, пов`язаних з відшкодуванням шкоди у зв`язку зі збройною агресією проти України.

Підстави залучення Російської Федерації у якості відповідача у цивільній справі за її позовною заявою є доведеними, обґрунтованими, розумними та справедливими, а справа підлягає розгляду в порядку позовного провадження в рамках цивільного судочинства. Запропоновані позивачем обмежувальні заходи ґрунтуються на нормах законів, які мають вищу юридичну силу у порівнянні з нормативно-правовими актами, виданими Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції не звернув уваги на наведені обставини, не надав належної оцінки доводам позивача та доказам, якими вона обґрунтовувала позовну заяву, не врахував наведені в позовній заяві обставини, які свідчать про наявність правової підстави залучення Російської Федерації у справі у якості відповідача.

Відповідач, Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні, не скористалась правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі виходив з того, що всупереч ст. 79 ч.4 Закону України «Про міжнародне приватне право», станом на час подачі позовної заяви, а саме 28.11.2018 року, Кабінет Міністрів України не прийняв рішення щодо вжиття відносно Російської Федерації, її майна, відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, у зв`язку з чим спір не підлягає розгляду судом України (а.с.9,10).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_1 , звертаючись із позовом за захистом своїх порушених прав, в заяві зазначила, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації, в зоні АТО, під час проходження військової служби, загинув її брат ОСОБА_2 , на утриманні якого вона перебувала і через загибель якого зазнала сильних моральних страждань (а.с.1-5).

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ст. 3 ЦПК України).

Пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. У тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права (ст. 79 ч.ч.1,4 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Верховною Радою України прийняті Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року і Закон України «Про особливості державної політики і забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року. Зазначені закони визначають відповідальність Російської Федерації за заподіяну шкоду фізичним та/або юридичним особам, внаслідок вчинення нею збройної агресії та окупації частини території України.

Відповідно до положень ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності від 02.12.2004 року і ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держави ЕTS №074 від 16.05.1972 року, якщо відповідні держави не домовились про інше, держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді в суді іншої держави, який зазвичай володіє компетенцією розглядати справи, що стосуються грошового відшкодування у випадку смерті або спричинення тілесного ушкодження якій-небудь особі або нанесення шкоди майну або його втрати в результаті дії або бездіяльності, яка імовірно може бути присвоєна державі, якщо така дія або бездіяльність мали місце повністю або частково на території цієї іншої держави і якщо автор дії або бездіяльності знаходиться на цій території в момент цієї дії або бездіяльності.

Зважаючи на те, що держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини, висновок суду, що спір не підлягає розгляду судом України, є неправильним.

Відмова суду у прийнятті позовної заяви, у даному випадку, є порушенням права на судовий захист, яке, за змістом ст. 64 Конституції України, не може бути обмежене.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ст. 379 ч.1 п.п.1-4 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що висновки суду першої інстанції в ухвалі не відповідають обставинам справи і нормам матеріального та процесуального права, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п. 6, 379 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2018 року про відмову у відкритті провадження у цивільній справі скасувати, направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 26.06.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова