Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 487/5297/13-ц

провадження № 61-9259св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня

2013 року у складі судді Агєєвої Л. І. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року у складі колегії суддів: Довжук Т. С.,

Коломієць В. В., Шолох З. Л.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики в розмірі

106 100,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 19 грудня 2012 року між ним та

ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно якого остання отримала від нього в борг 10 000,00 Євро, які зобов`язалася повернути за першою його вимогою. Про отримання вказаної суми в борг ОСОБА_1 було складено розписку. У квітні 2013 року позивач звернувся до ОСОБА_1 з усною вимогою про повернення коштів, однак отримані в позику кошти відповідач так і не повернула.

У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути з відповідача на його користь 106 100,00 грн, що еквівалентні станом на час звернення до суду з позовом 10 000,00 євро.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня

2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 106 100,00 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 10 000,00 євро, які за усною вимогою позивача не повернула, чим порушила взяті на себе зобов`язання щодо повернення отриманих в позику коштів.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , поданій представником ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди обох інстанцій не встановили дійсних обставин справи та ухвалили незаконні, необґрунтовані судові рішення. Зокрема зазначила, що вона ніяких коштів у позику не отримувала, розписку писала також не вона. Вказує, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи в справі лише з тих підстав, що відповідач не може особисто з`явитися до суду для відбирання експериментальних зразків почерку та підпису, оскільки з

26 листопада 2014 року вона перебуває на території Російської Федерації. Представник відповідача вказує про те, що у разі неможливості пред`явити вільні та умовно-вільні зразки підпису відповідача суди призначають проведення такої експертизи, а в ухвалі вказують про неможливість відібрання експериментальних зразків, і тоді експертизу проводять на підставі документів або інших паперів, на яких рукописні тексти достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_3 , у яких вказано, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги зводяться лише до незгоди з цими рішеннями та спрямовані на введення суду касаційної інстанції в оману. Вказує, що відповідач винна кошти не лише йому, тому з метою уникнення відповідальності вона змінила свої місце проживання на території м. Миколаїва та за домовленістю з адвокатом ОСОБА_2 вводить суди в оману стосовно того, що вона перебуває протягом розгляду справи на території Російської Федерації. Також вказує, що ОСОБА_2 , заявляючи клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, ввела суд апеляційної інстанції в оману, оскільки запевняла, що в наступне судове засідання прийде ОСОБА_1 та суд зможе відібрати в неї вільні та умовно-вільні зразки підпису для призначення цієї експертизи, а прийшовши в наступне судове засідання без відповідача, повідомила, що ОСОБА_1 боїться помсти кредиторів, тому переховується на території Російської Федерації та просить провести експертизу за наявності будь-яких документів.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 19 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та

ОСОБА_1 було укладений в письмовій формі договір позики на суму 10 000,00 євро, згідно якого позичальник зобов`язалася повернути отримані нею кошти за першою вимогою, що підтверджується розпискою від 19 грудня

2012 року (а. с. 5, 27).

У квітні 2013 року позивач звернувся до відповідача з усною вимогою щодо повернення суми позики, однак відповідач гроші не повернула, що змусило позивача звернутися до суду з цим позовом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

З розписки, наявної в матеріалах справи, суди встановили, що дійсно відповідач отримала в борг у ОСОБА_3 кошти в розмірі 10 000,00 євро, які обіцяла повернути за першою усною його вимогою, однак станом на час звернення до суду з позовом кошти не повернула, чим порушила взяті на себе зобов`язання.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суди обох інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується, у тому числі, наданою позивачем розпискою, умови якої ОСОБА_1 не виконала, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за цією розпискою.

Посилання в касаційній скарзі представника відповідача на неправомірність відмови у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з тих підстав, що відповідач не з`являється в судове засідання для відібрання в неї вільних та умовно-вільних зразків підпису, не можуть бути взяті до уваги, оскільки належних та допустимих доказів перебування відповідача за межами України станом на 01 березня 2016 року чи інших доказів неможливості явки ОСОБА_1 в судове засідання суду апеляційної інстанції не надано.

Доводи касаційної скарги щодо обов`язку суду апеляційної інстанції призначити проведення цієї експертизи та в ухвалі зазначити про те, що суд не може відібрати вільних та умовно-вільних зразків підпису, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства.

Судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначених цим Законом, судові експерти, які не є працівниками зазначених установ (стаття 7 цього Закону).

Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 «Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень» визначаються, зокрема, науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень.

Положеннями пунктів 1-7 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень передбачено, що головним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Для проведення досліджень слідчий (суддя) повинен надати експертові вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. Перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи слідчий (суддя) повинен пред`явити їх особі, яка підлягає ідентифікації, а потім позначити кожний зразок, тобто указати, що це вільний зразок почерку (підпису) певної особи (указати її прізвище, ім`я, по батькові) та посвідчити це своїм підписом. У разі неможливості пред`явити зазначені зразки (смерть виконавця, від`їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма N 1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких є власноручний підпис, та ін.). Вільні зразки по змозі повинні відповідати об`єкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа (накладні, відомості та ін.), за його змістом та цільовим призначенням. Якщо текст (підпис), що досліджується, виконано друкованими літерами або спеціальним шрифтом, слід по змозі надати вільні зразки аналогічного характеру. Відбирати експериментальні зразки почерку необхідно у два етапи. На першому етапі особа, почерк якої підлягає ідентифікації, виконує текст за тематикою, близькою до досліджувального об`єкта, у звичних умовах (сидячи за столом, із звичним приладдям письма, при денному освітленні). На другому етапі зразки відбираються під диктовку тексту, аналогічного за змістом тому, що досліджується, або спеціально складеного тексту, який містить фрази, слова і цифри, узяті з рукописного тексту, що досліджується. На цьому етапі зразки відбираються в умовах, що максимально наближаються до тих, у яких виконувався рукописний текст, що досліджується, тобто в тій самій позі (лежачи, стоячи та ін.), таким самим приладдям письма та на папері того самого виду (за розміром, лінуванням, характером поверхні тощо), що й документ, який досліджується. Якщо буде помічено, що той, хто пише, намагається змінити свій почерк, темп диктовки слід прискорити. У разі, коли тексти, що досліджуються, і особливо підписи, виконувались на бланках (касові ордери, квитанції, поштові перекази, платіжні відомості та ін.), експериментальні зразки слід відбирати на таких самих бланках або на папері, що розграфлений у відповідності до бланка. Якщо розташування підпису, що досліджується, не визначається характером документа, експериментальні зразки відбираються на окремих аркушах як лінованого, так і нелінованого паперу. Після нанесення 10-15 експериментальних підписів аркуші паперу треба міняти.

Таким чином, у суду апеляційної інстанції не було можливості призначити проведення судової почеркознавчої експертизи, оскільки заявляючи клопотання про її призначення, представником відповідача не було надано до апеляційного суду в порушення вимог статей 57-60 ЦПК України 2004 року жодних належних і допустимих доказів на підтвердження факту перебування ОСОБА_1 за межами України та відсутності у останньої можливості з`явитися в судове засідання для спростування позовних вимог та для відібрання вільних та умовно-вільних зразків її почерку. Крім того представником відповідача не було надано до суду жодних документів та інших паперів, на яких рукописні тексти достовірно виконані відповідачем та не було заявлено клопотання про витребування таких документів судом.

Крім того, представником відповідача ОСОБА_2, на підтвердження відсутності її довірителя, а саме відповідача у справі, не було надано жодного належного доказу, який би підтверджував факт перебування ОСОБА_1 на території Російської Федерації, оскільки наявні в матеріалах справи копії листка перебування ОСОБА_1 у Російській Федерації до 01 серпня 2015 року та довіреності від 05 жовтня 2015 року, не підтверджують її факт перебування на території іншої держави під час апеляційного перегляду справи.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується, у тому числі, наданою позивачем розпискою, умови якої ОСОБА_1 не виконала, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за цією розпискою.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів обох інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня

2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько С. Ю. Мартєв С. П. Штелик