Справа № 127/6282/19
Провадження № 22-ц/801/1947/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю.Б.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Антонюка В.В. в м. Вінниця, зі складенням його повного тексту 11 липня 2019 року,

у справі № 127/6282/19 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Комісія з питань поновлення прав реабілітованих Волочиської районної ради Хмельницької області, про встановлення факту депортації осіб в Казахстан в 1936 році,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, та просив встановити факт депортації в Казахстан в 1936 році ОСОБА_2 , 1891 року народження, польки за національністю, разом з дітьми ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , 1920 року народження на підставі геноцидної постанови №776-120 Ради народних комісарів РНК СРСР.

Заява мотивована тим, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в сім`ї ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

В 1936 році бабуся матері заявника, тобто його прабабуся - ОСОБА_2 , разом із своїми двома дітьми: дочкою- ОСОБА_25 та сином - ОСОБА_5, були депортовані в Казахстан. На початку літа їх вивезли потягом в товарному вагоні в Кокчетавську область, Чкаловський район (тепер Тайіншинський) , точку №4 (тепер село Подольське) та висадили в степу, де організовували колгосп. Вони жили в наметах та виконували різні роботи.

До депортації, прабабуся разом з дітьми та чоловіком - ОСОБА_8 , 1888 року народження, проживали в містечку Купіль, Волочиського району, Кам`янець - Подільської області. Вони обоє були за національністю поляками, сповідували католицьку віру. Вказані обставини підтверджуються «Спогадами та нарисами про репресованих», сторінки 61-62, 225, де зазначено, що і 1936 році поляків висилали саме по Постанові № 776-130 РНК СРСР (Рада народних комісарів) і вони були першими депортовані. Раніше, в сусідніх селах і Купелі масових депортацій не спостерігалось.

Що стосується чоловіка ОСОБА_9 , то він був заарештований ще 15 березня 1933 року за ст. 54-10 (антирадянська агітація) і був засуджений до 3-х років заслання в концтабір на Півночі (Архангельська область , с. Бакаріца ). Прабабуся літом 1936 року, після проживання в наметах та виснажливої роботи, разом із донькою втекла з Казахстану до свого чоловіка. Старший син - Геронтій, залишився і робив реєстрацію за трьох в комендатурі, однак згодом теж втік до батьків. В Умань (Черкаська область) вони повернулись по війні та стали українцями.

Заявник зазначає, що факт встановлення депортації в Казахстан в 1936 році ОСОБА_2 разом із дітьми - ОСОБА_5 та ОСОБА_25, йому необхідно для того, щоб відновити історичну справедливість та внести всіх ОСОБА_11 до книги «Реабілітовані історією» та встановити правдиву національність родини і отримати карту поляка.

На його звернення до Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Волочиської районної ради, до цього часу не встановлено факту депортації саме в Казахстан. Як в 2015 так і в 2019 роках, заявнику було повідомлено, що архівно довести факт депортації неможливо, що й стало підставою для його звернення до суду із даною заявою.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2019 року заяву задоволено частково. Встановлено факт депортації в Казахстан в 1936 році ОСОБА_2 , 1891 року народження, разом з дітьми: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сином - ОСОБА_5 , 1920 року народження. В частині інших заявлених вимог - відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням в частині відмови в задоволенні вимог щодо встановлення фактів депортації сім`ї ОСОБА_11 на підставі геноцидної Постанови № 776-130 РНК СРСР (Рада народних комісарів) та національності ОСОБА_2 , 1891 року народження, заявник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає таку відмову необґрунтованою та незаконною, оскільки висновки викладені в рішенні суду не відповідають обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що встановлені судом факти, а також додані до заяви документи повністю підтверджують національну приналежність ОСОБА_2 . Однак не зважаючи на це, судом не взято до уваги, що саме встановлення того факту, що ОСОБА_2 була за національністю полькою, що надає можливість її спадкоємцям встановити національну ідентичність, відновити історичну справедливість та внести всіх ОСОБА_11 до книги «Реабілітовані історією», а також встановити правдиву національність родини і отримати карту поляка.

В позасудовому порядку встановити факт приналежності ОСОБА_2 до певної національності є неможливим, оскільки відповідно до п. 2.13, 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 №96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Однак актового запису щодо ОСОБА_2 не існує та ніколи не існувало, а тому носити туди зміни неможливо.

Питання внесення змін до актових записів цивільного стану в частині національної приналежності заявника для нього юридичного значення не матиме, оскільки для отримання зазначеної карти необхідно довести саме факт національності його пращурів.

Відзив на апеляційну скаргу від заінтересованої особи Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Волочиської районної ради Хмельницької області, впродовж встановленого апеляційним судом строку, не надходив.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення заявника ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, з таких підстав.

По справі встановлено наступні обставини.

Листом Волочиської районної ради Хмельницької області № 573 від 13.11.2015, на звернення заявника ОСОБА_1 , останнього повідомлено про те, що інформація щодо ОСОБА_12 в архівах відсутня.

Із відповіді Волочиської районної ради Хмельницької області № 44 від 06.02.2019 на звернення ОСОБА_1 вбачається, що в серпні 1994 року до комісії з питань поновлення прав реабілітованих звернулась жителька м. Київ - ОСОБА_13 щодо відшкодування вартості втраченого майна під час виселення в 1936 році сім`ї її батька. В зв`язку з тим, що архівно довести факт виселення неможливо, відповідно до ст. 9 ЗУ «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», заява була направлена на розгляд у Волочиський РВ УМВС. Довідку, яку отримала ОСОБА_14 в 1995 році, була видана на підставі свідчень свідків, які на той час проживали в с. Купіль.

Комісією з питань поновлення прав реабілітованих Волочиської районної ради Хмельницької області при розгляді заяви ОСОБА_13 встановлено, що ОСОБА_8 , 1888 року народження, уродженець с. Купіль Волочиського району був засуджений Особливими зборами при Колегії ГПУ УРСР 28.04.1933 за ст. 54-10 КК УРСР до трьох років виселки на Північ країни. В 1936 році його дружину ОСОБА_2 разом з дітьми в адміністративному порядку вислали із с. Купіль за межі України. Факт виселки сім`ї та вилучення майна підтверджено перевіркою, проведеною Волочиським РВ УМВС. Архівних документів немає. Враховуючи зазначене, Комісією було прийнято рішення №19 від 21.02.1995, яким згідно ст.3 ЗУ «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вважати сім`ю ОСОБА_8 реабілітованою з встановленням всіх громадянських прав та нараховано спадкоємцям ОСОБА_8 грошову компенсацію за втрачені будівлі, які не збереглися, у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, виходячи з мінімальної зарплати 60 тис. крб, збільшених у п`ять разів (а.с.30).

Відповідно до Архівної довідки № Ч-1567/01.01-14/2013 від 17.12.2013, виданої Державним архівом Хмельницької області, ОСОБА_8 , 1888 рок народження, поляк за національністю, уродженець та житель м. Купіль Волочиського району Кам`янець -Подільської (з 1954 р. - Хмельницької) області, був заарештований 23.03.1933 Волочиським прикордонним загоном за звинуваченням за ст. 54-10 КК УРСР у контрабанді та антирадянській агітації. У складі його сім`ї на день арешту значились: дружина - ОСОБА_15 , 41 рік ; син - ОСОБА_26 - 13 років; дочка - ОСОБА_16 - 6 років. Рішенням особливої наради при Колегії ДПУ УРСР від 23.04.1933 року ОСОБА_8 засуджений до трьох років заключення в концтабір за межами України. На підставі Закону України від 17.04.1991 року ОСОБА_8 - реабілітований. Аналогічна інформація міститься і в Біографічних довідках про репресованих Волочиського району.

Як вбачається із копії Метричної книги про народження, смерть, шлюб по с. Купіль Римо-католицької приходської церкви, виданої Державним архівом Хмельницької області, під номером 7 міститься запис про те, що в 1910 році ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , уклали шлюб, крім того, під номером 189, міститься запис про те, що ОСОБА_19 та ОСОБА_15 охрестили доньку - ОСОБА_20 .

Із копії Метричної книги про народження, смерть, шлюб по с. Купіль Римо-католицької приходської церкви, виданої Державним архівом Житомирської області, вбачається, що під № 161 міститься запис про те, що в 1891 році була охрещена ОСОБА_18 .

Батьками ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідно до відновленого свідоцтва про її народження, серії НОМЕР_1 , вказані ОСОБА_8 та ОСОБА_2 .

Відповідно до відновленого свідоцтва про народження ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , серії НОМЕР_2 , її батьками вказані ОСОБА_23 та ОСОБА_21 .

Як вбачається із свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_3 , 27 червня 1961 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб із ОСОБА_22 , яка після реєстрації шлюбу обрала прізвище чоловіка - « ОСОБА_24 ». За час спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_2 , народився син - ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_4 від 18.01.1962 року.

Комітет національної безпеки Республіки Казахстан на звернення ОСОБА_1 повідомив, що спеціальний державний архів Комітету національної безпеки Республіки Казахстан немає конфіденційної інформації стосовно ОСОБА_2 , 1891 року народження. Для продовження пошуку можливої інформації про її долю, слід звернутися до Комітету з правової статистики та спеціальних доповідей в Генеральну прокуратуру Республіки Казахстан як про інформацію про внутрішні переміщення осіб за роки масових репресій.

Із відповіді Комітету з правової статистики та спеціальних доповідей Генеральної прокуратури Республіки Казахстан вбачається, що відомості, що стосуються ОСОБА_2 ,1891 року в Комітеті відсутні.

Відповідно до відповіді Управління комітету із правової статистики та спеціальних обліках генеральної прокуратури Республіки Казахстан по Північно-Казахстанській області, на звернення ОСОБА_1 від 18.01.2019 повідомлено, що відомості про судимість, виселення, знаходження в трудовій армії, на спецпоселенні у відношенні ОСОБА_2 , 1891 року народження та членів її сім`ї, в архіві УКПС та СО ГП РК по ПКО відсутні.

Нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_13 від 19.06.2019 підтверджується, що вона в 1936 році була депортована до Республіки Казахстан з матір`ю - ОСОБА_2 і братом ОСОБА_5 , разом з іншими польськими родинами з с. Купель, Волочиського району, Хмельницької області.

Як вбачається із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , батьками ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказані ОСОБА_8 та ОСОБА_2 .

Статтею 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Хоча зазначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не є вичерпним, проте за змістом вищенаведених норм процесуального права суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Суд може встановлювати факти, які й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав (наприклад, для вирішення питання про наявність права на спадщину у особи, яка законодавством країни не віднесена до кола спадкоємців за законом).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою», Україна визнає депортації народів, національних меншин та осіб з місць постійного проживання на підставі рішень, прийнятих органами державної влади колишнього СРСР або союзних республік, як незаконні та злочинні акти, здійснені проти них, та визначає відновлення прав громадян України із числа депортованих осіб одним з пріоритетних напрямів політичного, соціально-економічного, культурного і духовного розвитку суспільства.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою», для цілей цього Закону депортованою особою визнається особа, яка набула громадянства України і належить до осіб, які народилися в сім`ях депортованих осіб до моменту їх повернення в місця постійного проживання, але не пізніше набрання чинності цим Законом.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Статтею 256 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою», депортація - насильницьке переселення народів, національних меншин та осіб за національною ознакою з місць їх постійного проживання на підставі рішень, прийнятих органами державної влади колишнього СРСР або союзних республік.

Частинами другою та третьою статті 5 Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою» визначено, що факт депортації особи підтверджується відповідною довідкою або іншими документами, виданими компетентними органами України, інших держав - колишніх республік СРСР. У разі відсутності зазначених документів факт депортації особи встановлюється в судовому порядку за заявою заінтересованої особи.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, до якої, серед іншого, відноситься і право визначати свою національність.

Відповідно до статті 3 Рамкової конвенції держав-членів Ради Європи про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Проте право особи на національну ідентичність реалізується нею самостійно.

Встановлені в Україні процедури не передбачають ідентифікацію національності своїх громадян, зокрема вказівки про національність у актових записах про народження чи інших особистих документах, виданих державою.

Проте заявник вказує, що такі відомості були внесені за часів СРСР відповідними органами у документи його родичів по материнській лінії. При цьому заявник стверджує, що такі відомості вказані помилково так, як насправді всі вони відносяться до польської, а не до української національності.

Пунктом 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 врегульовано, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану.

Відповідно до частини першої та частини шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином встановивши дійсні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги заяви в частині встановлення факту депортації в Казахстан в 1936 році ОСОБА_2 , 1891 року народження, разом з дітьми: ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сином - ОСОБА_25 , 1920 року народження, підлягають задоволенню, оскільки встановлення даного факту має юридичне значення, оскільки від нього залежить право заявника на відновлення історичної справедливості та внесення ОСОБА_11 до книги «Реабілітовані історією». Вжиті заявником заходи щодо встановлення факту депортації батьків через відсутність передбачених законодавством документів не дали йому можливість цього зробити.

Частково задовольняючи вимоги заяви місцевий суд оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов правильного висновку, що вимоги в частині встановлення національності ОСОБА_2 , 1891 року народження, не підлягають до задоволення, так як заявник не позбавлений права звернутися на захист свого немайнового права до суду з позовом про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та про внесення відповідних змін.

При цьому суд застосував позицію висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 425/2737/17.

Норми глави 6 розділу ІV ЦПК України не передбачають можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення фактів належності особи до певної національності, встановлення неправильності в актовому записі про народження та зобов`язання внести зміни в актові записи. Такі заяви належить розглядати в позовному провадженні.

Також не підлягають до задоволення вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення факту депортації сім`ї ОСОБА_11 на підставі геноцидної Постанови № 776-130 Ради народних комісарів РНК СРСР, оскільки жодних належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_2 , 1891 року народження, разом із дітьми: ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , 1920 року народження, були депортовані до Казахстану в 1936 році саме на підставі цієї Постанови, до суду не надано.

Не спростовують вірні висновки суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що актового запису щодо ОСОБА_2 не існує та ніколи не існувало, а тому вносити туди зміни не можливо.

З наданих суду свідоцтв про народження ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 39), ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 81), встановлено, що в графі «мати» зазначених свідоцтв вказана ОСОБА_2 за національністю «Українка».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Як зазначив Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» від 09 липня 1997 року). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» від 20 травня 2010 року).

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про доведеність вимог заяви, які скаржник пов`язує з аналізом кожного доказу окремо, не дають підстав вважати, що висновки викладені в рішенні суду не відповідають обставинам справи, оскільки відповідно до вимог статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді І. В. Міхасішин

І. М. Стадник