Номер провадження: 22-ц/813/1222/19
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 521/11325/17

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Машкіна Ніна Олександрівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Машкіна Ніна Олександрівна, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, заапеляційною скаргою адвоката Ростомова Гранта Артуровича - представника ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Гуревського В.К. о 15 годині 21 хвилині 22 жовтня 2018 року, повне рішення складено 05 листопада 2018 року,

встановив:

У липні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, серія та номер 299, від 07.04.2016 р. про відчуження 1/10 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Також просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, серія та номер 288, від 06.04.2016 р. про відчуження 9/10 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що він є власником будинку за номером АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 вересня 1995 р., що було зареєстровано в органах технічної інвентаризації 23 жовтня 1995 р..

Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2008 р. за ОСОБА_1 було визнано право власності на житловий будинок з прибудовою, сараї та вбиральню. Також, рішенням суду було визначено порядок користування земельною ділянкою, площею - 660,0 кв. м.. Виділено позивачу в користування земельну ділянку, площею - 333,0 кв. м., відповідно до угоди про порядок користування земельними ділянками. Відповідне право власності позивача на даний будинок було зареєстровано 03 березня 2009 р. КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості». Таким чином, позивач був власником спірного будинку більше двадцяти років, де проживав разом з родиною та продовжує проживати станом на дату подачі вищенаведеного позову.

Позивач вказує на те, що нещодавно йому випадково стало відомо про існування договорів купівлі-продажу належного йому майна - будинку АДРЕСА_1 та споруд, що відносяться до даного будинку. Під час розмови з відповідачем ОСОБА_1 дізнався про те, що нібито він вже не є власником спірного будинку, а новим власником є саме відповідач - ОСОБА_2 ..

Відповідно до інформації, що наявна у Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно відносно домоволодіння за адресою - АДРЕСА_1 , 06 квітня 2016 р. та 07 квітня 2016 р., нібито було укладено два договори купівлі-продажу нерухомості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Позивач повністю не погоджується із наявною в реєстрі інформацією та акцентує увагу на тому, що жодних договорів купівлі-продажу між ним та ОСОБА_2 укладено не було. Позивач продовжує проживати у власному будинку, самостійно веде господарство.

Таким чином, договори купівлі-продажу, у випадку їх існування, повинні бути визнані судом недійсними, оскільки жодного правочину, правова природа якого полягала б у відчуженні будь-яким способом належного ОСОБА_1 майна, позивачем не було здійснено.

Також, позивачеві належав весь будинок, при цьому земельна ділянка, на якій він розташований не мала кадастрового номеру. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізмом роздільного правового регулювання, нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Як відомо із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сторонами нібито

було здійснено укладення двох договорів відносно 1/10 частки будинку та 9/10 часток.

При цьому продаж частки будинку не вимагає істотною умовою кадастровий номер на

земельну ділянку, на якій він розташований. Таким чином, здійснивши самочинне розділення

об`єкту на частки у спільній частковій власності, якої не існувало, стороною було приховано

продаж цілого будинку із переходом права власності на земельну ділянку, на якій він

знаходиться. Так як договір, який приховано, суперечить законодавству України, а саме вищевказаному положенню ст. 377 ЦКУ, він має вважатися недійсним. Правочин, який суперечить нормам ЦК України та інших актів цивільного законодавства, може бути визнаний судом недійсним (Т. 1, а. с. 3 - 6).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2018 р. у задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні у матеріалах справи письмові докази свідчать про те, що ОСОБА_1 особисто звернувся до приватного нотаріуса з питання відчуження належного йому майна, самостійно прибув до робочого приміщення нотаріуса, надав правовстановлюючі документи на будинок, технічний паспорт, документи, що встановлюють особу - паспорт, картку платника податку.

ОСОБА_1 передав своє право на будинок за відплатним договором, розрахунок за будинок отримав у повному обсязі.

ОСОБА_1 у присутності нотаріуса особисто підписав заяви про відсутність укладеного шлюбу на час відчуження майна, про склад відчужуваного домоволодіння та відсутність самовільних споруд, про отримання першого у 2016 р. доходу від продажу майна.

Згідно заяви від 07.04.2016 р. ОСОБА_1 підтвердив, що ним, як податковим агентом, особисто нарахована сума доходу, що підлягає оподаткуванню та сплачена сума податку за ставкою 5% від суми доходу згідно банківської квитанції.

Таким чином, посилання позивача на позбавлення його права власності є неспроможними та спростовуються матеріалами справи (Т. 2, а. с. 116 - 126).

Представник ОСОБА_1 - Ростомов Г.А. в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що спірні договори проведено на невигідних для позивача умовах. Позивач не мав на меті укладати договір купівлі-продажу, а бажав укласти договір довічного утримання. Спірні правочини мають ознаки удаваних правочинів та вчинені під впливом омани.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник Ростомов Г.А. підтримали викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_1 9/10 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 07 квітня 2016 року між ними було укладено договір купівлі-продажу 1/10 частки того ж житлового будинку. Договори купівлі-продажу між ними були посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О.. Право власності на частки житлового будинку було належним чином зареєстровано, про що свідчать Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №№ 91987686 та 57171678 відповідно.

З її боку обов`язки покупця були виконані у повному обсязі. Грошові кошти за придбання житлового будинку були отримані ОСОБА_1 до підписання договору, що підтверджується текстом угод. У пунктамх 2 Договору від 06.04.2016 р. та Договору від 07.04.2016 р. зазначено, що грошові кошти отримані ОСОБА_1 готівкою і Покупець не має будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку. Таким чином, сторони уклали двосторонні договори у розумінні ч. 1, ч. 3 ст. 626 ЦК України. Вказане свідчить про нікчемність «мотиву» звернення до суду, на який посилається представник позивача - необізнаність з фактом укладення договорів. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на належність ОСОБА_1 . житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та непорушність права власності, що регламентовано ст. 41 Конституції України. Однак, необхідно зазначити, що позивач самостійно розпорядився належним йому майном у спосіб, що передбачений діючим законодавством України. Наявні у матеріалах справи письмові докази свідчать про те, що ОСОБА_1 особисто звернувся до приватного нотаріуса з питання відчуження належного йому майна, самостійно прибув до робочого приміщення нотаріуса, надав правовстановлюючі документи на будинок, технічний паспорт, документи, що встановлюють особу - паспорт, картку платника податку. ОСОБА_1 передав своє право на будинок за відплатним договором, розрахунок за будинок отримав у повному обсязі. Окрім договорів, ОСОБА_1 у присутності нотаріуса особисто підписав заяви про відсутність укладеного шлюбу на час відчуження часток майна, про склад відчужуваного домоволодіння та відсутність самовільних споруд, про отримання першого у 2016 р. доходу від продажу майна. Згідно заяви від 07.04.2016 р. ОСОБА_1 підтвердив, що ним, як податковим агентом, особисто нарахована сума доходу, що підлягає оподаткуванню та сплачена сума податку за ставкою 5% від суми доходу згідно банківської квитанції. Таким чином, посилання представника позивача на позбавлення ОСОБА_1 права власності поза його волі є неспроможними та спростовуються матеріалами справи.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань не надали.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку осіб, які прийняли участь у судовому засіданні про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 203, 215, 319, 355, 356, 358, 364, 367, 628, 638, 655ЦК України) та процесуального (ст. ст. 82, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Встановлено, що 06 квітня 2016 року ОСОБА_2 купила, а ОСОБА_1 продав 9/10 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

07 квітня 2016 року ОСОБА_2 купила, а ОСОБА_1 продав 1/10 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Договори купівлі-продажу між сторонами були посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О. (Т. 1, а. с. 34 - 35, 71 - 72)

Відповідно до інформації, що наявна у Інформаційній довідці Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно відносно домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , 06 квітня 2016 року та 07 квітня 2016 року, було укладено два договори купівлі-продажу нерухомості між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Право власності на частки житлового будинку було належним чином зареєстровано, про що свідчать Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №№ 91987686 та 57171678 відповідно.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обставин укладення спірних договорів купівлі-продажу, що ОСОБА_2 виконала обов`язки покупця у повному обсязі, так як грошові кошти за придбання житлового будинку були отримані ОСОБА_1 до підписання договорів, що підтверджується текстом угод. У пунктах 2 Договору від 06.04.2016 р. та Договору від 07.04.2016 р. де зазначено, що грошові кошти отримані ОСОБА_1 готівкою і покупець не має будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку. Таким чином, сторони уклали двосторонні договори у розумінні ч. 1, ч. 3 ст. 626 ЦК України.

Матеріалами справи спростовуються доводи позову і апеляційної скарги про те, що позивач жодних договорів купівлі-продажу з відповідачкою не укладав.

Наявні у матеріалах справи письмові докази свідчать про те, що ОСОБА_1 особисто звернувся до приватного нотаріуса з питання відчуження належного йому майна, самостійно прибув до робочого приміщення нотаріуса, надав правовстановлюючі документи на будинок, технічний паспорт, документи, що встановлюють особу - паспорт, картку платника податку.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За правилами ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.

Отже, відповідно до письмових доказів, які містяться у матеріалах справи, апелянтом здійснено відчудження майна, за що ним було отримано грошову винагороду у відповідності до умов договорів-купівлі продажу.

Колегія суддів погоджується з твердженнями відзиву на апеляційну скаргу щодо помилковості посилань представника апелянта на проведення поділу, виділу будинку.

Згідно з ч. 1 ст. 39, ч. 1 ст. 40 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння.

Матеріали справи не містять відомостей щодо втрати дієздатності ОСОБА_1 , тому посилання представника позивача на похилий вік свого довірителя та на вади зору та слуху не тягнуть за собою юридичних наслідків по справі, а отже є неспроможними.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірні договори проведено на невигідних для позивача умовах і мають негативні наслідки для позивача, що спірні правочини мають ознаки удаваних правочинів та вчинені під впливом оману, оскільки позов було заявлено тільки з тих підстав, що ОСОБА_1 не укладав жодного договору купівлі-продажу.

Виходячи з вищевказаного, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів позивача та його представника, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Ростомова Гранта Артуровича - представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20 червня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе