Дата документу 19.06.2019 Справа № 337/1279/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/1279/17 Головуючий у 1 інстанції: Гнатик Г.Є.
провадження № 22-ц/807/1951/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Онищенко Е.А.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом, в якому вказував, що він з 24.07.1992 року по 13.06.2012 року працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» ДП «Придніпровська залізниця», правонаступником якого наразі є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», перейменоване у АТ «Укрзалізниця».

На момент звільнення виплата заробітної плати у повному обсязі йому здійснена не була, та остаточний розрахунок у сумі 22 558,24 грн. було здійснено 13.01.2017р. на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2016р., яке набрало законної сили 22.12.2016р. За період затримки розрахунку при звільненні з 13.06.2012р. по 13.01.2017 р. відповідач має виплатити йому середній заробіток згідно із ст. 117 КЗпП України у розмірі 330 289,86 грн., розрахований із суми середньоденного заробітку 197,66 грн. за 1671 календарний день затримки.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», ст.34 Закону України «Про оплату праці» позивач вважає також, що відповідач повинен компенсувати йому втрату частини доходу у розмірі 22 896,61 грн. (22558,24 грн. * 101,5 /100). Просив задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача зазначені суми.

В подальшому позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, визначивши суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 1151 робочий день в розмірі 324 202,17 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1

середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2012

року по 12.01.2017 року включно у сумі 324 202 грн. 17 коп.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1

компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку їх виплати у сумі 22896

грн. 61 коп.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Українська залізниця» у особі представника Грушовської К.В. подало до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзиву на скаргу позивачем не надано, що не є перешкодою у відповідності до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України для апеляційному розгляду.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, отримавши судові повістки, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про вручення судових повісток. Клопотання про відкладення апеляційного розгляду від сторони позивача не надійшло, тому апеляційний розгляд відбувся у відсутності позивача, що не суперечить положенням ч. 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за такими підставами.

Встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2016 року, що набрало законної сили 22.12.2016 року, було встановлено, що при звільнені ОСОБА_1 13.06.2012 року з підприємства останнім у день звільнення не були виплачені усі суми, що належали йому до виплати, зокрема, не виплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку у сумі 28 022,66 грн.

Остаточний розрахунок на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2016 року у сумі 22 558,24 грн. (за вирахування податків) з позивачем ОСОБА_1 було здійснено 13.01.2017р. шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача, що підтверджується випискою ПАТ КБ «Приватбанк» від 25.01.2017 року № FRTG-FF4P-SC71-SDO7.

Із цим позовом про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні ОСОБА_1 до суду звернувся 12.04.2017р. Та суд встановив, що це звернення відбулось у межах тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, та визнав доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду безпідставними.

Судом визначено, що у періоді затримки розрахунку при звільненні з 13.06.2012 року по 12.01.2017 року кількість робочих днів становить 1151 робочих день.

Довідкою ПАТ «Українська залізниця» від 02.03.2017 року № 403 підтверджується заробіток позивача перед його звільненням.

Зазначена довідка видана відповідачем за підписами уповноважених осіб, за формою та змістом відповідає вимогам процесуального закону до письмових доказів, не оспорювалась сторонами на предмет допустимості, є належною до предмету доказування у даній справі.

Згідно із вказаною довідкою розмір заробітної плати позивача перед звільненням становив: у квітні 2012 року - 5092,61 грн., у травні 2012 року - 6174,13 грн., а розрахований розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 із розрахунку за два місяці, що передують місяцю звільнення, складає 281,67 грн. Тому розмір компенсації за ст. 117 КЗпП України судом розраховано: 281,67 грн. х 1151 р.д. = 324 202, 17 грн., яку ним було стягнуто

на користь позивача.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 затверджено «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».

Суд вважав, що вказаний закон та підзаконний нормативний акт підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки зволікання підприємства у виплаті заробітної плати позивачу за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку у сумі 28 022,66 грн. призвело до втрати її частини, що є підставою для стягнення такої компенсації.

Сума заборгованості по заробітній платі за рішенням суду була виплачена ОСОБА_1 за вираховуванням податків, у зв`язку із чим розмір компенсації розраховується з суми 22558,24 грн. (без їх вирахування) та із застосуванням коефіцієнту 1,015, обчисленого із індексів інфляції з липня 2012 року по грудень 2016 року, який застосовується до заборгованості по заробітній платі, яка виникла в червні 2012 року, та виплачена в січні 2017 року. У такому разі розмір компенсації становить 22 896,61 грн. (22558,24 * 1,015). Та цю суму суд стягнув з відповідача на користь позивача.

В апеляційній скарзі підприємство, насамперед, зазначає, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з цим позовом, передбачений статтею 233 КЗпП України.

Але суд ретельно та всебічно досліджував це питання та вирішив його на користь позивача з урахуванням обставин справи, нормативних актів, рішення Конституційного Суду України, правових висновків вищого суду та постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Статтею 233 КЗпП України визначені строки звернення працівників до суду за захистом трудових прав.

Так, статтею 233 КЗпП передбачено, що працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудового книжки.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

У п.п. 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Також у постанові від 22.01.2014 року у справі № 6-159цс13 зазначив, що невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду.

Крім того, у постанові від 29.01.2014 року у справі № 6-144цс13 Верховний Суд України навів правові висновки, згідно із якими після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

На підставі вказаного аналізу, суд з урахуванням того, що остаточний розрахунок по стягнутій рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2016 року заробітній платі за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку у сумі 28 022,66 грн. здійснено відповідачем 13.01.2017р., а з позовом про стягнення компенсації за вимогами статті 117 КЗпП України позивач звернувся 12.04.2017р., вклавшись в межі тримісячного строку, зробив вірний висновок про те, що строк звернення до суду з цим позовом позивачем не пропущений.

Та колегія повністю погоджується з цими висновками як такими, що відповідають вищенаведеним вимогам чинного трудового законодавства, правовим позиціям вищого суду, роз`ясненням постанови Пленуму ВСУ.

При цьому, ствердження апелянта про те, що позивач тривалий час не звертався з позовом про розрахунок, умисно збільшуючи період та суму компенсації, не заслуговують на увагу саме при вирішення питання про дотримання строку звернення до суду з цим позовом, оскільки в цій справі строк звернення відраховується, як вже зазначено вище, лише з дати остаточного розрахунку, а не з будь-якої іншої дати, тим більше щодо інших вимог.

Наступним доводом апеляційної скарги є неправильне застосування положень статті 117 КЗпП України, що призвело до неправильно вирішення справи.

Апелянт з цього приводу вважає, що працівник сам зволікав з первісним зверненням до суду з позовом про проведення остаточного розрахунку при звільненні, при цьому спору з приводу невиплачених сум не було протягом чотирьох років, після чого працівник вирішив, що з ним не проведено остаточний розрахунок.

Вважає, що в такому разі відсутня вина роботодавця, а тому статтю 117 КЗпП України щодо покладення на підприємство відповідальності до цієї ситуації застосовувати не можна, що відповідає положенням ст. 614 ЦК України.

Колегія за цими доводами відповідача зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу

наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Встановлено, що ОСОБА_1 звільнився з підприємства 13.06.2012р. та йому були здійсненні виплати при звільненні.

З позовом до суду ОСОБА_1 про стягнення недоплачених при розрахунку сум звернувся у вересні 2016р., в якому просив стягнути заборгованість з виплати заробітної плати за невикористаний час домашнього відпочинку в сумі 28384,90 грн. ( а.с. 10-11).

Рішенням Хортицького районного суду від 11.11.2016р. цей позов задоволено на суму 28 022,66 грн., тобто частково.

Отже, спір між сторонами з приводу вказаної суми існував, але жодна із сторін не вирішувала його протягом 4 років 3 місяців: позивач не звертався з позовом, а відповідач не визнавав та не сплачував цю суму в добровільному порядку.

За загальним правилом, існування судового рішення, яким вирішувались відносини між працівником і підприємством, саме і свідчать про наявність спору щодо заборгованості по заробітній платі та її розміру, а постановлення рішення на користь працівника є свідченням вини підприємства у нездійсненні з ним остаточного розрахунку.

В такому разі суд правильно визнав, що працівник має право на компенсацію, передбачену статтею 117 КЗпП України, та вірно визначив її розмір.

Між тим, у скарзі є доводи, які заслуговують на увагу, зокрема, що зволікання самого позивача збільшило період невиплати зарплати, а відтак період і розмір компенсації, передбаченої статтю 117 КЗпП України.

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

При вирішенні спору суд врахував розмір задоволених вимог позивача щодо заборгованості по заробітній платі, його процентне співвідношення з середнім заробітком працівника, але не прийняв до уваги та не обговорив заперечення відповідача проти позову з приводу виникнення спору лише через 4 роки та 3 місяці після звільнення, що сприяло збільшенню періоду та розміру компенсації.

З раніше ухваленого 11.11.2016р. рішення про стягнення заборгованості по заробітні платі, яке набрало законної сили, встановлено, що з позовом ОСОБА_1 про виплату частини зарплати звернувся лише через 4 роки та 3 місяці після звільнення. При цьому, підприємство нарахувало і виплатило йому 43 836,70 грн. за 283 доби невикористаного часу домашнього відпочинку. Цей розмір працівник не оспорював, до підприємства з виплати іншої частини більше не звертався. Тому підприємство вважало, що повністю з ним розрахувалось.

Вбачається, що в подальшому спір виник лише на тій підставі, що працівники та підприємство по різному тлумачать наказ 40-Ц, яким унормовано особливий порядок надання часу відпочинку та компенсація невикористаної частини такого відпочинку у грошовому еквіваленті, у зв`язку з чим у судах з цього питання тривали чисельні спори, які в подальшому були вирішені на користь працівників.

Вказане спонукало і ОСОБА_1 звернутись з відповідним позовом до суду через 4 роки та 3 місяці після звільненння.

Отже, зволікання позивача саме викликано було цими обставинами, та підприємство на час звільнення ОСОБА_1 вважало, що розрахувалось з позивачем повністю. Так, тільки у 2015-2016р. після вирішення судами аналогічних вимог інших працівників стало достеменно відомо про те, що підприємством неправильно проводиться розрахунок за вказаним Наказом 40-Ц грошової компенсації невикористаних днів домашнього відпочину.

З урахуванням цих обставин, колегія вважає, що вина підприємства щодо невиплати працівнику ОСОБА_1 не донарахованої зарплати в цій частині виникла лише після набрання рішеннями судів законної сили, якими встановлено, що товариством неправильно застосовується методика нарахування компенсації невикористаного відпочинку працівникам.

А тому, зважаючи на такі обставини, колегія погоджується з доводами скарги про те, що стаття 117 КЗпП України застосована судом без урахуванням критерію вини роботодавця, яка, на думку колегії, виникла лише в той момент, як йому стало відомо про свою помилку у застосуванні нормативного акту, на підставі якого розраховується компенсація невикористаного домашнього відпочинку працівникам підприємства при їх звільненні, що не було встановлено протягом тривалого періоду після звільненні позивача, який і сам не висував ніяких вимог до вересня 2016р. до підприємства ані в позасудовому, ані в судовому порядку.

Колегія вважає, що в такому разі розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути зменшений наполовину, зважаючи на не звернення позивача з вимогами про недоплачену компенсацію та при впевненості відповідача у правильності своїх розрахунків, а також зважаючи на подальшу поведінку відповідача, який після отримання рішень у спорах з іншими працівниками, згідно з якими він пересвідчився, що його методика розрахунків є невірною, не здійснив самостійно перерахунку ОСОБА_1 визначеної суми компенсації невикористаного часу домашнього відпочинку за методикою, яка прийнята судом як правильна. Саме за такою методикою і було в подальшому розраховано судом за позовною заявою ОСОБА_1 належної останньому компенсації.

Отже, з урахуванням наведених обставини, колегія вважає за необхідне зменшити розмір компенсації середнього заробітку, передбаченої статтею 117 КЗпП України, зі стягнутої судом суми у розмір 324 202,17 грн. до 162 101 грн., що, на думку колегії, буде справедливим по відношенню до обох сторін спору.

Обгрунтування незаконності рішення суду в частині стягнення компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з її несвоєчасною виплатою апеляційна скарга не містить, але прохальна частина зводиться до скасування рішення в цілому та відмови в задоволенні позову.

Тому з цього приводу колегія наголошує на тому, що, оскільки іншим рішенням суду стягнуто недонараховану та невиплачену частину заробітної плати, то відповідно вимоги позивача про втрату її частини через невиплату одразу при звільненні ґрунтуються на положеннях Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», яким передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 затверджено «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», та судом на його підставі наведено обґрунтований розрахунок компенсації.

Таким чином, колегія взнає апеляційну скаргу частково обґрунтованою, тому у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України змінює рішення суду, зменшуючи розмір стягнутого середнього заробітку та скасовує в частині визначених судом судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, змінюючи рішення суду, апеляційний суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за характером позовних вимог. Тому судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

АТ «Укрзалізниця» мало сплатити на рахунок держави за подання позову працівником з ціною 347 098,78 грн. судовий збір в сумі 3470,99 грн., але пропорційно до задоволених вимог у сумі 184 997,61 грн. ця сума буде складати: 3470,99 х 184 997,61 : 347 098,78 = 1849,98 грн.

АТ «Укрзалізниця» за подання апеляційної скарги щодо оскарження рішення суду зі стягнення з нього 347 098 грн. сплачено судовий збір в сумі 5 364,78 грн., а в позові позивачеві відмовлено на суму 162 101,18 грн., тому відповідачу до компенсації за рахунок держави належить сума судового збору: 162 101,18 х 5 364,78 : 347 098,78 = 2505,45 грн.

Взаємозаліком вказаних сум судового збору, які належать до сплати відповідачем державі, а також компенсації йому за рахунок держави, визначено, що відповідачу за рахунок держави слід компенсувати: 2505,45 - 1849,98 = 655,47 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2019 року у цій справі змінити в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та скасувати в частині судового збору.

Стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2012 року по 12.01.2017 року включно у сумі 162 101 (сто шістдесят дві тисячі сто одна) гривні.

Компенсувати АТ «Українська залізниця» судовий збір в сумі в 655 (шістсот п`ятдесят п`ять) гривень 47 копійок за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 червня 2019 року.

Головуючий

Судді