Справа № 274/6213/18
Провадження № 2/0274/992/19
Рішення

Іменем України

31.10.2019 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого -судді Вдовиченко Т.М., з участю секретаря судового засідання Рудич М.О., представників сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердичева Житомирської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

В с т а н о в и в :

В листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачки згідно якого просить стягнути з ОСОБА_4 247 500 грн. борг, 28 479 грн - 3 % річних та 279 578,52 грн. - інфляційні, за договором позики від 01.05.2014 року, а також понесені ним судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.05.2014 року він та відповідачка уклали договір позики шляхом складання боргового документу розписки, він передав ОСОБА_4 247500,00 грн., з умовою їх повернення до 01.08.2014 року. Однак станом на час звернення до суду з даним позовом відповідачка кошти не повернула, на неодноразові звернення не реагує та кошти не повертає.

В судовому засіданні представник позивача доводи позовної заяви підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідачки заперечив проти позовних вимог, вказав, що борг був погашений відповідачкою ще в 2014 році, однак на даний час в нього немає належних доказів в підтвердження даного факту. Зазначив, що позивач звернувся до суду з даним позовом через чотири з половиною роки, тому просить суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в з"язку з пропуском строку позовної давності.

Судом встановлено, що відповідно до договору позики ( розписки) відповідачка ОСОБА_4 01.05.2014 року отримала від позивача ОСОБА_3 позику в сумі 247500 грн., та зобов"язалась їх повернути до 01.08.2014 року в повному обсязі ( а.с.97).

На день розгляду справи відповідачкою борг, що виник з договору позики, не повернутий, оригінал розписки долучений стороною позивача до матеріалів справи.

Відповідно зроблених позивачем розрахунків 3 % річних, розмір боргу складає - 28 479,00 грн ( а.с. 10), сума боргу по інфляційних коштах становить - 279 578,52 грн. ( а.с.11).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК УКраїни , договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян . На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ. який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як передбачено ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов"язання.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-50цс16 від 24.02.2016 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Представником відповідачки не надано суду жодного доказу в підтвердження того, що відповідачкою борг згідно письмової розписки від 01.05.2014 року погашено ще в 2014 році.

Таким чином, суд дійшов висновків, що заявлені позивачем вимоги про стягнення боргу за договором позики є законними та підставними.

Однак в ході розгляду справи представником відповідачки ОСОБА_2 подано письмове клопотання про застосування строків позовної давності щодо заявлених позовних вимог, з тих підстав, що борг мав був погашений 01.08.2014 року, позивач звернувся до суду лише 13 листопада 2018 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно наданої позивачем розписки позика в сумі 247500,00 грн., відповідачкою ОСОБА_4 мала бути повернута 01.08.2014 року, а з позовом про стягнення боргу позивач звернувся до суду 13 листопада 2018 року, тобто позивачем без поважних причин пропущена позовна давність щодо захисту порушених його прав та інтересів.

Частинами 4, 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Така ж позиція викладена у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В порушення вимог ст. 12,13,81 ЦПК України позивачем та його представником не надано суду будь-яких обґрунтувань чому позов про стягнення боргу з ОСОБА_4 подано до суду з пропуском позовної давності, та не зазначено, що причини пропуску звернення до суду є поважними.

З урахуванням вище наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та враховуючи той факт, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права з пропущенням встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, суд приходить до висновку , що в задоволенні позову слід відмовити з даних підтав.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12-13,76-81,141,258-259,263-265,273,354 ЦПК України, ст. ст. 509,526,530,625,1046,1049,1050 ЦК України , суд, -

В и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовити в зв"язку з пропуском строку позовної давності.

Скасувати заходи забезпечення позову - арешт на майно ОСОБА_4 , а саме на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,0 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м., накладений ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14.11.2018 року .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання , має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть також подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлено 05 листопада 2019 року.

Головуючий Т.М. Вдовиченко