Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 760/20357/15

провадження № 61-30946св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство освіти і науки України,

відповідач - Національний авіаційний університет,

третя особа - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Національного авіаційного університету на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року у складі судді Лазаренко В. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України, Національного авіаційного університету, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив: визнати незаконним і скасувати наказ Міністерства освіти та науки України від 05 листопада 2015 року № 560-к «Про виконання обов`язків ректора»; визнати незаконним і скасувати наказ Міністерства освіти та науки України від 24 листопада 2015 року № 589-к «Про розірвання трудового договору з виконуючим обов`язки ректора ОСОБА_1 »; визнати незаконним і скасувати наказ з особового складу Національного авіаційного університету № 1048/к від 26 листопада 2015 року та поновити його на посаді виконуючого обов`язки ректора Національного авіаційного університету до заміщення вакантної посади ректора в установленому законодавством порядку; стягнути з Національного авіаційного університету на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06.11.2015 року по день ухвалення судового рішення.

Позов мотивовано тим, що наказом Міністерства освіти і науки України від 19 серпня 2015 року на позивача покладено обов`язки ректора Національного авіаційного університету.

01 вересня 2015 року Міністерством освіти та науки України видано наказ про призначення виконуючим обов`язки ректора Національного авіаційного університету доктора технічних наук, професора ОСОБА_1 до заміщення вакантної посади ректора в установленому законодавством порядку.

Згідно з наказом Міністерства освіти та науки України від 05 листопада 2015 року «Про виконання обов`язків ректора» виконуючого обов`язки ОСОБА_1 звільнено від виконання обов`язків ректора Національного авіаційного університету 05 листопада 2015 року. Другим та третім пунктом цього наказу покладено виконання обов`язків ректора Національного авіаційного університету на ОСОБА_4 , доктора технічних наук, професора, заслуженого діяча науки і техніки України, з 06 листопада 2015 року до заміщення вакантної посади ректора в установленому законодавством порядку та встановлено останньому надбавки до посадового окладу.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, а вказаний наказ - таким, що підлягає визнанню незаконним та скасуванню, оскільки згідно наказу Міністерства освіти і науки України від 05 листопада 2015 року його було звільнено з займаної посади не у зв`язку із заміщенням вакантної посади ректора очолюваної ним установи, а через покладання виконання обов`язків ректора на іншу особу, що суперечить змісту попереднього наказу від 01 вересня 2015 року.

Згідно наказу Міністерства освіти і науки України від 09 вересня 2015 року «Про припинення процедури обрання ректора Національного авіаційного університету», Міністром освіти і науки С. Квітом було припинено процедуру обрання ректора Національного авіаційного університету. Оскільки обрання ректора на конкурсній основі не здійснено, відповідно заміщення вакантної посади ректора в установленому Законом України «Про вищу освіту»порядку не відбулось, отже звільнення позивача є незаконним.

В наказі від 05 листопада 2015 року відсутнє посилання на правову норму, на підставі якої було проведено звільнення позивача, що крім іншого є порушенням пункту 2.3 розділу 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року.

24 листопада 2015 року Міністерством освіти і науки України видано наказ «Про розірвання трудового договору з виконуючим обов`язки ректора», в якому зазначено, що трудовий договір з виконуючим обов`язки ректора Національного авіаційного університету розривається 24 листопада 2015 року на підставі пункту 1 частина 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків керівником установи.

26 листопада 2015 року Національним авіаційним університетом було продубльовано вищевказаний наказ виданням наказу з особового складу з наступним формулюванням звільнення: «…Звільнити: ОСОБА_1 , доктора технічних наук, професора, в.о. ректора Національного авіаційного університету, з роботи 24 листопада 2015 року за одноразове порушення трудових обов`язків, пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України».

Вказані накази позивач вважає незаконними, оскільки вони винесені з порушенням статей 40, 41, 147-149 КЗпП України та в період його тимчасової непрацездатності.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2017 року, позов задоволено частково позов.

Визнано незаконним наказ Міністерства освіти та науки України від 05 листопада 2015 року № 560-к в частині звільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків ректора Національного авіаційного університету.

Визнано незаконним наказ Міністерства освіти та науки України від 24 листопада 2015 року №589-к про розірвання трудового договору з виконуючим обов`язки ректора ОСОБА_1

Визнано незаконним наказ з особового складу Національного авіаційного університету від 26 листопада 2015 року № 1048/к.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки ректора Національного авіаційного університету до заміщення вакантної посади ректора в установленому законом порядку.

Стягнуто з Національного авіаційного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 листопада 2015 року по день ухвалення судом рішення в розмірі 572 818,05 грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Стягнуто з Національного авіаційного університету на користь держави судовий збір в розмірі 6 696,58 грн.

Стягнуто з Міністерства освіти та науки України на користь держави судовий збір в розмірі 968,40 грн.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що оспорювані позивачем наказ Міністерства освіти та науки України від 24 листопада 2015 № 589-к про розірвання трудового договору з виконуючим обов`язки ректора ОСОБА_1 та наказ з особового складу Національного авіаційного університету від 26 листопада 2015 року № 1048/к були видані з порушенням вимог статей 40, 41 КЗпП України. Відповідачі всупереч положень КЗпП України застосували до позивача дисциплінарне стягнення, тому накази від 24 листопада 2015 року № 589-к та від 26 листопада 2015 року №1048/к є незаконними. Позивача за наказами від 24 листопада 2015 року № 589-к, від 26 листопада 2015 року №1048/к було звільнено під час його тимчасової непрацездатності, що підтверджується листками непрацездатності та є порушенням частини третьої статті 41 та частини третьої статті 40 КЗпП України.

Установивши вказані обставини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про незаконність звільнення позивача, наявність правових підстав для поновлення його на роботі зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 листопада 2015 року по день ухвалення судом рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, Національного авіаційного університету Міністерства освіти і науки України, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач пропустив місячний строк на оскарження наказу Міністерства освіти і науки України про звільнення позивача від 24 листопада 2015 року №589-к та наказу Національного авіаційного університету від 26 листопада 201 5 року №1048/к.

Судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права в частині надання дозволу позивачу одночасно змінити предмет та підстави позову. Позивач, після початку розгляду справи, змінив як предмет, так і підстави позовних вимог, від позову про визнання незаконним і скасування наказу Міністерства освіти та науки України від 05 листопада 2015 року №560-к «Про виконання обов`язків ректора» не відмовився. У порушення положень норм процесуального права суди попередніх інстанцій не з`ясували у позивача межі позовних вимог, прийнявши до розгляду його уточнену позовну заяву, яка фактично є новим позовом.

Суд першої інстанції не постановив вмотивованої ухвали про продовження розгляду справи більш як на 15 днів, чим допустив порушення норм процесуального права та законодавчо встановлені строки (принцип розумності) розгляду справи про поновлення працівника на роботі, що, в тому числі, призвело до збільшення розміру виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судом порушено норми матеріального права щодо застосування статті 235 КЗпП України.

Так, судами не враховано, що відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України №560-к від 05 листопада 2015 року відбулось заміщення позивача призначенням нового виконуючого обов`язки ректора ОСОБА_4 , строковий трудовий договір з ОСОБА_1 закінчився з моменту призначення виконуючим обов`язки ректора ОСОБА_4 Отже, оскільки на момент винесення судом рішення у справі про поновлення на роботі строковий трудовий договір з позивачем закінчився, суд, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону, а не поновити позивача на роботі, оскільки підстави дляйого поновлення відсутні (закінчення строку договору).

Крім того, формулювання причини звільнення в трудовій книжці позивача не перешкоджало його подальшому працевлаштуванню одночасно на декількох роботах.

За таких обставин, суд безпідставно поновив позивача на посаді виконуючого обов`язки ректора Національного авіаційного університету та стягнув на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судом рішення.

Крім того, судом першої інстанції були відхилені клопотання відповідачів у справі про залучення до участі у справі ОСОБА_3 , як третю особу службову (посадову) особу, що підписала наказ про звільнення позивача з роботи. Під час ухвалення рішення 23 лютого 2017 року суд не повідомив учасників судового процесу, чи отримав ОСОБА_3 виклик до суду, підстави його не явки, чи подані ним клопотання та заперечення по суті спору, отже на момент прийняття рішення суд не дослідив всі можливі обставини, що мають істотне значення для справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Відзиви на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення судів оскаржуються лише в частині задоволення позову, у зв`язку з чим, Верховний Суд переглядає справу у касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості ухвалених у ній рішень саме у цій частині та в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП Україниправовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Під час розгляду справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.

Установлено, що наказом Міністерства освіти і науки України № 373-к від 19 серпня 2015 року на позивача покладено обов`язки ректора Національного авіаційного університету.

Наказом Міністерства освіти і науки України №411-к від 01 вересня 2015 року позивача призначено виконуючим обов`язки ректора Національного авіаційного університету до заміщення вакантної посади ректора в установленому законодавством порядку.

Наказом Міністерства освіти та науки України № 560-к від 05 листопада 2015 року позивача звільнено від виконання обов`язків ректора Національного авіаційного університету.

Вказаний наказ від 05 листопада 2015 року не містить правової підстави звільнення позивача.

Із вказаним наказом про звільнення позивача не було ознайомлено, в день звільнення не було видано трудову книжку та не проведено розрахунку, чим порушено вимоги статті 47 КЗпП України.

Наказ Національного авіаційного університету про звільнення позивача не виносився, в трудовій книжці запис про звільнення з 05 листопада 2015 року відсутній.

Установивши, що з позивачем укладено строковий трудовий договір до заміщення вакантної посади ректора у встановленому законодавством порядку, суди правильно виходили з того, що до нього, як до працівника, повинні застосовуватися норми КЗпП України.

Відхиляючи доводи відповідачів про те, що звільнення позивача відбулось за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України(закінчення строку трудового договору), суди правильно виходили з їх безпідставності оскільки встановили, що обрання ректора Національного авіаційного університету за конкурсом відповідно до положень частини третьої статті 42 Закону України «Про вищу освіту» не відбулось, у зв`язку з чим строк трудового договору з позивачем не закінчився, а тому його звільнення за таких підстав є незаконним, відбулось з порушенням статті 36, статті 116 КЗпП України, Закону України «Про вищу освіту» та порушує право працівника на інформацію щодо підстав його звільнення з роботи, що обмежує його право на працю та на захист від незаконного звільнення, а тому, вказаний наказ в цій частині є незаконним.

Під час розгляду справи, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, суди дійшли обгрунованих висновків про наявність правових підстав для визнання незаконним наказу Міністерства освіти і науки України № 589-к 24 листопада 2015 року «Про розірвання трудового договору з виконуючим обов`язки ректора» та наказу з особового складу Національного авіаційного університету від 26 листопада 2015 року №1048/к про звільнення з роботи 24 листопада 2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків керівником установи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП Українитрудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним заподіяно чи могло бути заподіяно шкоду, істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків.

Установлено, що з вищевказаними наказами від 24 листопада 2015 року № 589-к та від 26 листопада 2015 року №1048/к позивача не ознайомлено, письмові пояснення у нього не відбирались, а зміст наказів не містить вказівки на те, яке саме грубе порушення вчинено позивачем.

Будь-яких документів на підтвердження вчинення позивачем одноразового грубого порушення трудової дисципліни, включаючи документи, що зазначені в наказі Міністерства освіти і науки України від 24 листопада 2015 року № 589-к, як підстава для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, відповідачами суду не надано. Факт вчинення такого порушення позивачем, під час розгляду справи відповідачами не доведено.

Оскільки роботодавцем не доведено факту одноразового грубого порушення позивачем трудової дисципліни, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про визнання незаконним звільнення позивача за наведених підстав.

Установивши у справі, яка переглядається, недоведеність факту одноразового грубого порушення позивачем трудових обов`язків, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування положень пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України. При цьому правильними є висновки судів про те, що відповідачем порушено порядок застосування до працівника дисциплінарного стягнення, передбачений нормаи КЗпП України, що призвело до порушення прав працівника на інформацію щодо підстав притягнення його до дисциплінарної відповідальності і обмежило його право на захист своїх інтересів.

Крім того, судами встановлено, що наказами від 24 листопада 2015 року № 589-к, від 26 листопада 2015 року №1048/к позивача було звільнено під час його тимчасової непрацездатності, що є порушенням частини третьої статті 41 та частини третьої статті 40 КЗпП України.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Таким чином, встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення частини першої статті 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі, з одночасним прийняттям рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилання у касаційній скарзі на те, що на момент винесення судом рішення у справі про поновлення на роботі строковий трудовий договір з позивачем закінчився, не спростовують висновків судів про незаконність звільнення позивача та наявність підстав для його поновлення на роботі.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачами строку звернення до суду спростовуються встановленими судами попередніх інстанції обставинами та матеріалами справи, з яких вбачається, що з позовом до суду за вирішенням трудового спору про поновлення на роботі позивач звернувся з дотриманням визначених законом строків.

Посилання у касаційній скарзі на порушення судом норм процесуального права в частині надання дозволу позивачу одночасно змінити предмет та підстави позову, є необґрунтованими та не спростовують правильність висновків судів. При цьому, суд першої інстанції вирішив питання щодо прийняття заяви позивача про збільшення позовних вимог відповідно до норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги про відхилення судом клопотання відповідачів у справі про залучення до участі у справі ОСОБА_3 у якості третьої особи службову (посадову) особу, що підписала наказ про звільнення позивача з роботи та неповідомлення учасників справи про отримання ОСОБА_3 виклику до суду, про підстави його неявки, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що ОСОБА_3 був залучений до участі у справі у якості третьої особи та брав участь у розгляді справи, зокрема в суді апеляційної інстанції через свого представника.

Посилання заявника на відсутність постановленої судом першої інстанції ухвали про продовження розгляду справи більш як на 15 днів не спростовують правильність висновків судів по суті спору та не можуть бути підставою для скасування правильніх і обґрунтованих судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Національного авіаційного університету залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська