Постанова

Іменем України

24 червня 2019 року

м. Київ

справа № 367/8045/16-ц

провадження № 61-26919св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «БГМ ЛТД», ОСОБА_2 ,

третя особа - Комунальне підприємство «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 березня 2017 року у складі судді Оладько С. І. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Коцюрби О. П., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БГМ ЛТД» (далі - ТОВ «БГМ ЛТД»), ОСОБА_2 , третя особа - Комунальне підприємство «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» (далі - КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району»), про визнання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру недійсним та вилучення запису з державного реєстру речових прав та їх обтяжень.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 , яка належить йому відповідно до договору купівлі-продажу від 18 лютого 2011 року та державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 , що виданий 26 серпня 2010 року відділом Держкомзему у м. Ірпінь Київської області. 17 вересня 2012 року він та відповідач уклали договір оренди земельної ділянки № 1709-1 за умовами якого він передав ТОВ «БГМ ЛТД» у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 , для здійснення ТОВ «БГМ ЛТД» будівництва багатоквартирних житлових будинків із вбудованими приміщеннями комерційного призначення відповідно до пункту 1.1 зазначеного договору. Відповідно до пункту 3.1 цей договір укладений до 16 вересня 2014 року. Умовами пункту 3.2 договору передбачено, що після закінчення його строку орендар має переважне право на укладення цього договору на новий строк. ТОВ «БГМ ЛТД» не направив на його адресу лист-повідомлення із проектом додаткової угоди відповідно до частини другої статті 33 Закону України «Про оренду землі». 17 вересня 2014 року на адресу ТОВ «БГМ ЛТД» ним направлений лист-повідомлення у якому пропонувалось ТОВ «БГМ ЛТД» направити проект додаткової угоди на поновлення нового строку договору оренди землі від 17 вересня 2012 року, а у разі неподання проекту додаткової угоди у місячний строк орендодавець укладе договір оренди землі з іншою особою.ТОВ «БГМ ЛТД» не надіслало на адресу орендодавця додаткової угоди на продовження оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, договір оренди земельної ділянки закінчився 16 вересня 2014 року і не був продовжений на інший строк. Вважає, що ТОВ «БГМ ЛТД» продовжує будівництво на земельній ділянці, яка йому не належить ані на праві власності, ані на праві користування, тому будівництво є незаконним та самочинним. На неодноразові усні звернення щодо припинення подальшого будівництва багатоквартирного будинку на земельній ділянці відповідач не відреагував, 26 лютого 2015 року, тобто після закінчення строку дії договору від 17 вересня 2012 року № 1709-1, державний реєстратор Реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції Київської області Гордейчук В. П., зареєстрував право власності за ТОВ «БГМ ЛТД» на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: по вул. Лермонтова, 2д, 2 є , 2е, 2 ж у м. Ірпені Київської області.

На теперішній час відповідач уклав із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_6 , та продовжує будівництво і продаж квартир на цій земельній ділянці, не маючи на це правових підстав, що перешкоджає йому користуватися земельною ділянкою, яка йому належить на праві власності. 12 жовтня 2016 року він уклав договір № 18-10/16 на виконання інженерно-геодезичних вишукувань із Приватним підприємством «Компанія Геосфера».Відповідно до пункту 1.1 цього договору, виконавець бере на себе зобов`язання своїми силами і засобами за рахунок замовника виконати з дотриманням вимог законодавства, інженерно-геодезичні вишукування (виготовлення ситуаційного плану спірної земельної ділянки). Відповідно до ситуаційного плану земельної ділянки, корпус 1 будинку по АДРЕСА_1 знаходиться на належній йому земельній ділянці.

Посилаючись на викладене, позивач просив зобов`язати ТОВ «БГМ ЛТД» усунути йому перешкоди у володінні та користуванні належним йому на праві власності майном, а саме земельною ділянкою площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 , шляхом приведення земельної ділянки у попередній стан; визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав серія та номер Б-2Ж-11, виданий 08 серпня 2016 року на квартиру АДРЕСА_6 та вилучити запис із державного реєстру речових прав та їх обтяжень індексний номер: 31016272 від 19 серпня 2016 року.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 23 березня 2017 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном у зв`язку із відмовою позивача від цих позовних вимог.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 березня 2017року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, ставлячи питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_6 , не надав до суду копію цього договору, ним не заявлялося клопотання про забезпечення доказів у справі, при цьому судом під час розгляду справи по суті роз`яснено сторонам положення статті 10 ЦПК України 2004 року. Представник позивача у судовому засіданні посилався на інформаційну довідку, де при реєстрації права власності на квартиру йдеться посилання на вказаний договір купівлі-продажу майнових прав, проте із цієї довідки не убачаються умови укладання договору та його сторони.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що докази, надані ОСОБА_1 , не свідчать про наявність у нього права власності на земельну ділянку та порушення його законних прав та інтересів.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У липні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що ТОВ «БГМ ЛТД» не є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка розташована по АДРЕСА_1 , а договір оренди земельної ділянки від 17 вересня 2012 року № 1709-1 закінчився 16 вересня 2014 року. Відповідач не є власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_3 на якій побудований будинок по АДРЕСА_1 , оскільки рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 вересня 2015 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року, визнано недійсним рішення Ірпінської міської ради Київської області від 25 червня 2010 року в частині передачі ОСОБА_4 земельної ділянки прощею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано указану справу до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що позивач, як зазначено у копії витягу з Державного реєстру правочинів, на підставі договору купівлі-продажу від 18 лютого 2011 року є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 .

17 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «БГМ ЛТД» укладений договір оренди цієї земельної ділянки до 16 вересня 2014 року.

Згідно з копією інформаційної довідки, 17 серпня 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_6 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 08 серпня 2016 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Частиною першою статті 215 ЦК Українивизначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України2004 року суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 рокувстановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що позивач, як на підставу своїх позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «БГМ ЛТД» на квартиру АДРЕСА_6 , не надав суду жодного належного та допустимого доказу про те, що будинок, у якому знаходиться ця квартира, розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки укладеним між відповідачами правочином щодо майнових прав на квартиру, будь-яких прав, обов`язків чи законних інтересів ОСОБА_1 не порушено. Крім того, ОСОБА_1 не є стороною договору купівлі-продажу майнових прав, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним, оскільки укладеним договором не порушуються його права.

Узагальнюючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність у справі, що переглядається, підстав для скасування судових рішень, оскільки позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги невідповідністю договору купівлі-продажу майнових прав вимогам закону, не надав суду навіть копії цього договору, тоді як судом на виконання вимог статті 10 ЦПК України 2004 року роз`яснено позивачу право заявити клопотання про витребування доказів.

Інші доводи касаційної скарги, які стосуються переоцінки доказів, що згідно з вимогами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів не спростовують.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії»), від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії ») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик