КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 363/5085/18 головуючий у суді І інстанції: Котлярова І.Ю.
провадження №22-ц/824/6660/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 12 лютого 2019 року, постановлену у складі судді Котлярової І.Ю., у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Вишгородського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Ємельянової Ірини Олександрівни, заінтересована особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Управління капітального будівництва»,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, обґрунтовуючи її тим, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 березня 2017 року задоволено позов ТОВ «Управління капітального будівництва» до нього про усунення перешкод у користуванні майном, вирішено усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним ТОВ «Управління капітального будівництва» гаражем №1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_1 звільнити приміщення даного гаражу. 05 травня 2017 року Вишгородським районним судом Київської області видано виконавчий лист. Постановою державного виконавця від 21 травня 2018 року було відкрито виконавче провадження. Однак, до моменту відкриття виконавчого провадження він не займав вказаний гараж АДРЕСА_1 і не зберігав в ньому своє майно, про що завчасно повідомив державного виконавця. 14 вересня 2018 року за результатами виходу на місце державним виконавцем без обстеження об'єкту в натурі, без з'ясування його фактичного володільця і без перевірки наявності у ньому речей ОСОБА_1 , складено акт про те, що рішення суду в добровільному порядку останнім не виконано. Постановою державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Ємельянової І.О. від 05 жовтня 2018 року було накладено штраф за невиконання рішення суду в розмірі 1700,00 гривень.

Тому, скаржник просив суд поновити строк на оскарження постанови державного виконавця від 05 жовтня 2018 рокупро накладення штрафу за невиконання рішення суду, визнати її неправомірною та скасувати.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12 лютого 2019 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, і постановити нову ухвалу, якою його скаргу задовольнити повністю, посилаючись на її незаконність та порушення судом норм матеріального і процесуального права. В апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду про відмову у поновленні строку на подання скарги та про відмову у задоволенні скарги по суті не відповідають обставинам справи, оскільки він надав суду докази про те, що пропустив строк оскарження постанови державного виконавця з поважних причин. Крім того, 06 липня 2018 року він звернувся до державного виконавця із заявою про те, що на момент відкриття виконавчого провадження не займав гараж і не зберігав в ньому своє майно, тому просив звільнити його від сплати виконавчого збору.

ТОВ «Управління капітального будівництва», державний виконавець Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Ємельянова І. О . відзивів на апеляційну скаргу не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи без задоволення скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що при ухваленні постанови про накладення арешту від 05 жовтня 2018 року у виконавчому провадженні №56436425 державний виконавець діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Скаржником не надано суду жодних доказів на обґрунтування своїх вимог, не підтверджено жодними доказами, що рішення суду, яке набрало законної сили, ним виконано, його доводи зводяться лише до оскарження рішення суду, проте останнім свої права щодо його оскарження були використані шляхом його оскарження до суду апеляційної та касаційної інстанції, у зв`язку з чим суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні скарги за її необґрунтованістю.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень.

Згідно ст. 129 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частинами 1 та 2 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права та свободи.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення; за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про наданнядозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентнихорганів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Частинами 1 та 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виходячи із аналізу вищезазначених норм матеріального права, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб та здійснювати заходи, необхідні для своєчасного виконання рішення в порядку та у спосіб, що встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження».

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 березня 2017 року задоволено позов ТОВ «Управління капітального будівництва» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, вирішено усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним ТОВ «Управління капітального будівництва» гаражем №1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити приміщення даного гаражу (а.с. 40).

05травня 2017 року Вишгородським районним судом було видано виконавчий лист (а.с. 34).

21травня 2018 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження (а.с. 47-48).

05червня 2018 року державним виконавцем Вишгородського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Ткачуком Б.В. винесено вимогу про виконання рішення суду та повідомлення і надання підтверджуючих документів про його виконання (а.с. 55).

05 липня 2018 року за місцем проживання скаржника державним виконавцем Вишгородського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Ткачуком Б.В. здійснено вихід і зі слів скаржника було встановлено, що рішення суду ним виконано у зв`язку з судовим процесом та перебуванням на амбулаторному лікуванні та складено акт, який було підписано ОСОБА_1 (а.с. 49).

06липня 2018 року ОСОБА_1 до Вишгородського районного відділу ДВС було подано лист, згідно якого останній повідомив, що 05 січня 2011 року між ним та ТОВ «Житлопобут-2007» був укладений договір оренди критої стоянки автомобіля АДРЕСА_1, на підставі чого у його строковому оплатному користуванні знаходиться крита стоянка по АДРЕСА_1 , площею 21,08 кв.м., договір оренди дійсний. Гараж АДРЕСА_1 до відкриття виконавчого провадження не займав і наданий час не займає. Стягувач, звертаючись до ВДВС, жодних доказів на підтвердження факту зайняття ним вказаного гаражу не надав. За таких обставин, вважає відсутніми будь-які правові підстави для стягнення з нього виконавчого збору (а.с. 50).

14 вересня 2018 року виходом державного виконавця Вишгородського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Ємельяновою І.О. за місцем виконання судового рішення було встановлено, що рішення в добровільному порядку не виконано, зі слів стягувача не звільнено, гараж замкнутий, ключі від гаражу боржник не надав,прощо було складено акт (а.с. 63).

05жовтня 2018 року винесено постанову про накладення штрафу на боржника за невиконання рішення суду у розмірі 1700,00 гривень (а.с. 65).

Доказів про виконання боржником ОСОБА_1 рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 березня 2017 року матеріали даної цивільної справи не містять.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що під час винесення постанови від 05 жовтня 2018 року про накладення на боржника штрафу за невиконання рішення суду від 20 березня 2017 року державним виконавцем використано надані йому права відповідно до закону без допущення у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів боржника та здійснено у відповідності з заходами, необхідними для своєчасного виконання рішення в порядку та у спосіб, що встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження».

Отже, проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази у сукупності із положеннями законодавства, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що при винесені постанови про накладення арешту від 05 жовтня 2018 року у виконавчому провадженні №56436425 державний виконавець діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що скаржником не надано суду жодних доказів на обґрунтування своїх вимог, не підтверджено жодними доказами, що рішення суду, яке набрало законної сили, ним виконано, його доводи зводяться лише до оскарження рішення суду, проте останнім свої права щодо його оскарження були використані шляхом його оскарження до суду апеляційної та касаційної інстанції, у зв`язку з чим суд дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні скарги за її необґрунтованістю.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, і вважає, що дії державного виконавця щодо накладення на боржника штрафу у розмірі 1700,00 гривень за невиконання без поважних причин боржником рішення є правомірними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги заяву ОСОБА_1 від 06 липня 2018 року, з якою він звернувся до державного виконавця про те, що на момент відкриття виконавчого провадження він не займав гараж і не зберігав в ньому своє майно, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дана заява не є належним, допустимим і достовірним доказом виконання боржником рішення суду.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що в дійсності боржник, станом на 14 вересня 2018 року, не займав гараж і в його діях не вбачається жодних ознак умисного невиконання судового рішення, оскільки зазначені доводи є підставою для перегляду судового рішення по суті, а не доказом виконання судового рішення , яке набрало законної сили.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «26» червня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк О.І. Сліпченко