Дата документу 18.06.2019 Справа № 310/100/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 310/100/18 Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко А.І.
№ 22-ц/807/1328/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Волчанова І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання удаваного правочину недійсним, переведення прав покупця, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , Бердянська міська рада про визнання правочину удаваним,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , Бердянська міська рада про визнання правочину удаваним.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві власності належить 1/8 частка домоволодіння АДРЕСА_1 . Раніше, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.08.1996 року, 1/8 частка вказаного домоволодіння належала ОСОБА_3 Інші співвласники домоволодіння померли.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09.08.2016 року, за її позовом, визнано недійсним договір дарування від 11.11.2014 року в частині передачі ОСОБА_3 ОСОБА_2 6/8 часток домоволодіння.

Вказує, що обставини переходу права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 їй не були відомі.

Проте, в жовтні 2017 року, їй стало відомо про укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 удаваного договору дарування, оскільки останній був не безоплатним, а відплатним, за яким ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_3 за 7/8 часток домоволодіння 22000 доларів США.

ОСОБА_2 подала до суду позов, в якому просила договір дарування 7/8 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , укладений 11.11.2014 року між ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла ОСОБА_5 На підставі довіреності, посвідченої 04.11.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Градовою В.Г., зареєстровано р реєстрі за №2475, визнати удаваним, таким, що в дійсності прикриває договір купівлі-продажу.

Зазначила, що вона мешкала в тому районі міста, де знаходиться спірний житловий будинок. Протягом тривалого часу вона шукала підходящий їй будинок біля моря, і в 2013 році сусідка повідомила їй, що продається частина житлового будинку по АДРЕСА_1. Прийшовши подивитися домоволодіння, вона зустрілася з ОСОБА_6 , матір`ю ОСОБА_1 , від якої дізналася адресу ОСОБА_3 З останньою вона домовилась про купівлю 7/8 часток житлового будинку та їх ціну в сумі 22000 доларів США. В подальшому вони домовились оформити купівлю-продаж договором дарування, оскільки це було швидше.

11.11.2014 року ОСОБА_3 та вона у нотаріуса купівлю-продаж оформили договором дарування 7/8 часток будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , при цьому ОСОБА_3 написала їй розписку про отримання грошей у розмірі 22000 доларів США за 7/8 часток вказаного будинку.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 17.04.2018 року справи за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єднані в одне провадження.

Згодом уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсним договір дарування, укладений 11.11.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Градовою В.Г., згідно з яким ОСОБА_3 безоплатно передала ОСОБА_2 у власність 1/8 частку домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки він є удаваним, застосувавши наслідки недійсності удаваного правочину, та перевести на неї права покупця по договору від 11.11.2014 року, визнавши за нею право власності на 1/8 частку вказаного домоволодіння.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Договір дарування в частині 1/8 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , укладений 11 листопада 2014 року між ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 (на час укладання договору дарування - ОСОБА_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Градовою В.Г., зареєстрований реєстрі за №2475, визнано удаваним, таким, що в дійсності прикриває договір купівлі-продажу.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить залишити без змін рішення суду першої інстанції в частині визнання договору дарування 1/8 частини домоволодіння АДРЕСА_1 від 11 листопада 2014 року, укладеного між продавцем ОСОБА_3 і покупцем ОСОБА_2 удаваним та таким що в дійсності прикриває договір купівлі-продажу та постановити нове, яким перевести на неї права та обов`язки покупця по договору купівлі-продажу, укладеного і нотаріально посвідченого 11.11.2014 року приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Градовою В.Г., зареєстрованого в реєстрі за номером 2475, згідно з яким ОСОБА_9 продала ОСОБА_1 купила 1/8 частку домоволодіння розташованого за адресою АДРЕСА_1 за ціною 82948,80 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що право власності на 1/8 частку домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 19.05.1999 року.

1/8 частка вказаного вище домоволодіння належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13.08.1996 року Бердянською державною нотаріальною конторою р. №2005.

У відповідності до рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08.05.204 року ОСОБА_3 набула право власності на 6/8 часток зазначеного домоволодіння.

11.11.2014 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_2 (на час укладення договору - ОСОБА_2 ) договір дарування, за яким остання прийняла як дарунок 7/8 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

У зв`язку із скасуванням 23.05.2015 року апеляційним судом Запорізької області рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08.05.2014 року, рішенням від 09.08.2016 року визнано частково недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (згідно тексту договору дарування ОСОБА_2 ) в частині передачі ОСОБА_3 безоплатно у власність ОСОБА_2 6/8 часток домоволодіння АДРЕСА_1

Звертаючись до суду з позовами про визнання договору дарування від 11.11.2014 року удаваним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилались на те, що сторони договору приховали ним інший правочин - договір купівлі-продажу.

суд першої інстанції надав оцінку цим доводам.

Зокрема, суд першої інстанції, з посиланням на правову позицію, яку сформував Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року № 6-1026цс16, зазначив, що відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Крім того, суд першої інстанції правомірно послався на п. 25 постанови постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" яким роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Визнаючи правочин недійсним, суд першої інстанції врахував, що матеріалами справи підтверджено, що 15.01.2013 року ОСОБА_3 уклала з Агенством нерухомості "Квартирне питання" Договір №124 про надання інформаційно-посередницьких послуг з продажу нерухомості, за яким доручила останньому надати інформаційно-посередницькі послуги з продажу частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною еквівалентною 22000 доларів США.

11.11.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (на час укладення договору - ОСОБА_2 ) у письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 за плату 7/8 часток житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за погодженою сторонами ціну у розмірі 22000 доларів США, які покупець передав покупцю у повному обсязі в момент підписання договору. На підтвердження факту отримання грошових коштів ОСОБА_3 видала розписку.

Також суд першої інстанці правомірно врахував, що факт сплати ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 22000 доларів США за набуте у власність нерухоме майно визнається учасниками справи.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для визнання договору дарування в частині 1/8 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , що укладений 11.11.2014 року між ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 (на час укладання договору дарування - ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Градовою В.Г., зареєстрований реєстрі за №2475, удаваним, таким, що в дійсності прикриває договір купівлі-продажу.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовив у позові ОСОБА_1 про переведення на неї прав та обов`язків покупця за договором від 11.11.2014 року на 1/8 частку домоволодіння АДРЕСА_1 з визнанням за нею права власності на цю частку.

Таку відмову судова колегія вважає обґрунтованою, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 362 ЦК України встановлено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі (ч. 2 ст. 362 ЦК України).

Зідно ч. 4 ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник маже пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Тож переведення прав покупця можливе лише у тому випадку, коли договір є чинним та умови договору не змінилися.

Наразі оспорюваний договір відчуження частини домоволодіння визнаний частково недійсним рішенням Бердянського міськрайсуду Запорізької області від 9 серпня 2016 року.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції та досліджуючи доводи апеляційної скарги стосовно того, що жодних перешкод для переведення права власності не було, судова колегія також враховує наступне.

Співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 на даний час є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/8 частки кожна. Інші співвласники померли, а нерухоме майно, що було у їх користуванні зруйноване, що визнавалось в судовому засіданні представником Бердянської міської ради.

На час укладення оспорюваного договору та переходу права власності до відповідача ОСОБА_2, предмет договору був іншим, тому що відчужувалася вся частка будинку, яка належала на той час ОСОБА_3, а не лише 1/8 часка.

Переведення прав за договором можливе лише за умови, що права та обов`язки сторін за договором не змінені.

На час розгляду даної справи встановлено, що ОСОБА_3 мала права на відчуження лише 1/8 частки домоволодіння, а відтак з`ясувати чи був би укладений спірний договір за умови продажу лише 1/8 частки не представляється можливим.

Крім того, сторони підтверджують, що частки у праві власності співвласників виділені в натурі не були, питання про те, яка саме будівля (будівлі) мала перейти на 1/8 частку не вирішувалося, а відтак неможливо встановити і вартість договору купівлі-продажу 1/8 частки.

До того ж така вартість може бути відмінною від встановленої договором з урахуванням того, що вона визначається в залежності від кількості об`єктів, які передаються за договором, їх площі, вартості, місця розташування тощо.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно оскарженого договору дарування та технічного паспорта на житловий будинок, станом на 11.11.2014 року на території домоволодіння розташовувалися два житлових будинки літ. " Б, В ". При цьому житловий будинок "Б" перебував в користуванні ОСОБА_1 , житловий будинок "В" - в користуванні ОСОБА_3 , що визнається учасниками справи.

Внаслідок переходу права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 на частку спірного домоволодіння в користування останньої перейшов й житловий будинок "В".

Отже визначена ОСОБА_3 та сплачена ОСОБА_2 вартість нерухомого майна (житлового будинку "В") склала 22000 доларів США.

Клопотання про призначення судової експертизи для визначення вартості спірного нерухомого майна учасниками справи не заявлялось.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає не переконливими доводи апелянта у апеляційній скарзі про те, що вартість договору має бути визначена шляхом арифметичного розрахунку: шляхом зменшення суми договору купівлі-продажу до вартості 1/8 частки.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку часткове задоволення позовних вимог та відмову у позові в частині переведення прав покупця.

.

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 24 червня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков