Дата документу 29.10.2019 Справа № 323/495/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/495/19
Провадження №22-ц/807/2968/19
Головуючий в 1-й інстанції Плечищева О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Дашковської А.В., Полякова О.З.,
секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 липня 2019 року, ухвалене у м. Оріхів у справі за позовом ОСОБА_1 до Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області, Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області про захист прав на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області, Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області про захист прав на земельну частку (пай). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 жовтня 1995 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в Колективне сільськогосподарське підприємство «Росія» Оріхівського району Запорізької області прибиральницею до колгоспного дитячого садку «Ромашка». На підставі рішення загальних зборів членів КСП «Росія», викладеного в протоколі № 8 від 30 жовтня 1995 року її було прийнято до членів колгоспу. 21 лютого 1996 року КСП «Росія» Оріхівського району одержало Державний акт на право колективної власності на землю серії ЗП № 0000401, зареєстрований в Книзі записів актів на право колективної власності на землю за № 6. На заяву позивачки від 18.01.2019 року про видачу сертифікату на право на земельну частку (пай), як члену КСП «Росія», їй надана відповідь за № 0060/01-11 від 14.02.2019 року про те, що згідно листа відділу Держгеокадастру в Оріхівському районі Запорізької області від 12.02.2019 року № 0-8-0.30-233/109-19, відсутні будь-які записи стосовно реєстрації сертифікату на право на земельну частку (пай) по КСП «Росія» Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області на її ім`я. Невиділення ОСОБА_1 , як члену колгоспу земельної частки (паю) на її думку, порушує її право на безоплатну передачу такої частки у приватну власність, що також передбачено нормами ст. 121 Земельного кодексу України. Позивачка в позові просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) в розмірі 7,80 умовних кадастрових гектарів, без виділення частки в натурі (на місцевості), на території Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області шляхом поновлення в списку, що доданий до державного акту на право колективної власності на землю КСП «Росія» Оріхівського району Запорізької області, зареєстрованого за № 6 від 21 лютого 1996 року.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 липня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області, Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області про захист права на земельну частку (пай), відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, перебіг строку позовної давності щодо заявлених вимог розпочався у серпні 2018 року, коли скаржниця дізналась про порушення свого права на отримання земельного паю, а оскільки процес приватизації в країні на теперішній час не завершено її право підлягає судовому захисту.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Преображенська сільська рада, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до архівної довідки, ОСОБА_1 , на підставі рішення загальних зборів членів КСП «Росія», викладеного в протоколі № 8 від 30 жовтня 1995 року, була прийнята до членів колгоспу, та на підставі рішення загальних зборів членів КСП «Росія», викладеного в протоколі № 4 від 08 червня 1999 року її було виключено із членів колгоспу, про що також зазначено в трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Державний акт на право колективної власності на землю ЗП № 0000401 було видано КСП «Росія» 21.02.1996 року.

Оскільки право на отримання земельної частки (паю) мають лише члени КСП, а позивачем земельний пай не був отриманий, то про порушення свого права на земельний пай суд першої інстанції вважав, позивачу було відомо з часу паювання. Оскільки доказів щодо звернення позивача до КСП «Росія» або державних установ з питання порушення її права на отримання земельного паю та не включення її до списків членів КСП, що мають право на земельну частку (пай), позивач суду не надала, у позові відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів виходячи з наступного.

З документів доданих позивачем до позовної заяви вбачається, що позивач була прийнята на роботу в КСП «Росія» прибиральницею в дитячий садок 01.10.1995. В члени КСП «Росія» позивача прийняли на засіданні правління колгоспу 30.10.1995 відповідно до протоколу № 8.

Процес розпаювання земель КСП «Росія» розпочався з дати передачі в колективну власність КСП «Росія» 7156,9 га земель, в т.ч. 5163,0 га ріллі, багаторічних насаджень 298,0 га, сінокосів 320,6 га, пасовищ 298,0 га, земель загального користування 700,3 га. Передача відбулась на підставі рішення виконавчого комітету Оріхівської районної ради народних депутатів від 28.09.1995 № 167 «Про затвердження матеріалів по передачі земель в колективну власність».

На підставі цього рішення було видано Державний акт на право колективної власності на землю. Державний акт на право колективної власності на землю на ім`я КСП Росія» видано та зареєстровано 21.02.1996 серія ЗП НОМЕР_2 , зареєстрований в Книзі записів актів на право колективної власності на землю за № 6.

Список членів КСП «Росія» визначався на засіданнях загальних зборів членів КСП, засіданнях правління КСП «Росія». Основний список членів КСП, які мають право на земельну частку (пай) затверджений на загальних зборах та складався з 828 осіб, відповідно до цієї кількості членів КСП «Росія» здійснено розрахунок вартості земельної частки (паю) та її розмір в умовних кадастрових гектарах.

Розпорядженням голови Оріхівської районної державної адміністрації від 04.10.1996 № 705 «Про затвердження вартості та розміру земельної ділянки частку (паю) в КСП «Росія» затверджено розмір земельної частки (паю) по КСП «Росія» у розмірі 7,60 умовних кадастрових гектарах.

В основний список членів КСП «Росія», які мають право на земельну частку (пай) позивач не включена, оскільки до цього списку включались члени КСП, які пропрацювали в ньому не менше 1 року. На дату складання списку, позивач пропрацювала менше цього строку.

В період з 21.02.1996 до ліквідації КСП «Росія» складались та затверджувались даткові списки членів КСП «Росія», що були пропущені під час складання основного списку.

Під час проведення розпаювання земель КСП «Росія» позивач перебувала у трудових відносинах з цією юридичною особою на протязі трьох з половиною років. На цей період припав початок та основний період розпаювання земель, а особливо процес падання списків членів КСП, які мають право на земельну частку (пай).

Під час складання основного та додаткових списків членів КСП «Росія», які мають право на земельну частку (пай) позивач своїм правом на включення до цих списків не скористалась, на її включенні до цих списків не наполягала.

Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (тут і надалі по тексту у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно з вимогами статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1996 році (з моменту не включення її до списків членів КСП, які мають право на земельну ділянку (пай)), трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР, 1963 року, минув ще до набрання чинності (1 січня 2004 року) ЦК України, 2003 року. При цьому з позовом у цій справі позивач звернулась в лютому 2019 року, тобто більш ніж через 22 роки з моменту коли вона повинна була дізнатися про порушення свого права.

Виходячи із вказаних доказів позивача, суд попередньої інстанції обґрунтовано вважав доведеним той факт, що позивач була членом КСП "Росія" у зазначений період та мала право на виділення їй у власність земельну ділянку (пай), однак вчасно, у передбачений законом строк, не звернулася до суду із даними вимогами, що стало підставою для відмови у їх задоволенні.

Судом надано належну оцінку доводам позивача про поважність пропуску строку на звернення до суду із даним позовом та враховано, що розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почало проводитись з 1995 року, є загальновідомим фактом, а тому позивач, як колишній член колгоспу, повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП "Росія" зазначеного вище державного акту на землю. Окрім того, своє місце проживання, яке було місцем знаходження і КСП "Росія", а саме с. Преображенка, Оріхівського району, Запорізької області, позивач не змінювала та жила там і на час проведення паювання земель.

Вказані висновки відповідають висновкам викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.12.2018 року у аналогічній справі № 467/1712/16-ц, провадження № 61-15934св18.

Колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції. Судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 липня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 жовтня 2019 року

Судді: С. В. Кухар

А. В. Дашковська

О. З. Поляков