Дата документу 29.10.2019 Справа № 336/3433/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/3433/18 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
№ 22-ц/807/2663/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2017 р. ОСОБА_2 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, і призначено покарання у вигляді двох років обмеження волі без позбавлення права керування транспортним засобом та на підставі ст.75 КК України звільнено від призначеного покарання, якщо він на протязі одного року випробувального терміну не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

Внаслідок вказаного злочину, скоєного ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , позивачу завдана матеріальна шкода, пов`язана з лікуванням отриманого у ДТП закритого перелому середньої третини правої плечової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не є небезпечними для життя, але потягли за собою тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня, а також моральна шкода пов`язана з сильним фізичним болем, частими переживаннями та хвилюваннями і витраченням власного часу, що призвело до порушення звичайного способу життя, що відбувалося під час проходження лікування у різних закладах охорони здоров`я.

З урахуванням конкретних обставин справи, ступеня нескінченних по даний час душевних страждань, перенесеного фізичного болю під час оперативного втручання та післяопераційного відновлення, яке продовжується по теперішній час, позивач оцінює матеріальну шкоду в розмірі 42622,97 грн., моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 42622,97 грн., моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 42390,12 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн.,а всього стягнуто 72 723 гривні 12 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь держави судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок з вимог майнового характеру та 768 гривень 40 копійок з вимог немайнового характеру.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з нього на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 15 000 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 15 000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному об`ємі.

Відзивів на апеляційні скарги в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.01.2017 року близько 07:00 години, водій ОСОБА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 2113» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині пр.Соборного, з боку вул.Гагаріна в напрямку вул.Української в м.Запоріжжі. В салоні автомобіля перебував пасажир- ОСОБА_1 , - позивач у даній справі.

Водій ОСОБА_2 під час руху в районі буд.105 по пр.Соборному в м.Запоріжжі, діючи у порушення вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, де сказано: п.10.1: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», не переконавшись в безпеці допустив зміну напрямку руху керованого автомобіля «ВАЗ 2113» ліворуч, в результаті чого допустив наїзд на бетонний відбійник роздільної смуги.

Після наїзду на нерухому перешкоду водій ОСОБА_2 продовжив рух до перехрестя вул.Української з вул.Гоголя, де зупинив керований автомобіль.

В ході дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 як пасажир автомобіля отримав закритий переломом середньої третини правої плечової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які не є небезпечними для життя, але потягли за собою тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня.

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2017 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29.03.2018 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Згідно висновку судової медичної експертизи №202 від 08.02.2017 року, в ході дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому середньої третини правої плечової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, які кваліфікуються як тілесні ушкодження ОСОБА_3 ступеню тяжкості, не небезпечні для життя, але які потягли за собою тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня.

01.01.2017 року ОСОБА_1 доставлено до 5-ої лікарні,де він був оглянутий травматологом, встановлено діагноз:» З/перелом правого плеча в с/З із зміщенням». Від госпіталізації та оперативного втручання ОСОБА_1 відмовився, йому було накладено гіпсова пов`язка до в/З плеча.

З епікризу виписки із медичної карти стаціонарного хворого №8509 відділення травматології КУ ЗОКЛ вбачається, що ОСОБА_1 17.01.2017 року було госпіталізовано до відділення травматології в плановому порядку для оперативного лікування. 18.01.2017 року ОСОБА_1 прооперовано, О/репозиція, МОС лівого плеча пластиною LCP.B в подальшому він спостерігався по місцю проживання. Через деякий час після операції в області п/о рубця виявлено свищ з сукровично-гнійним виділенням.

13.05.2017 року ОСОБА_1 проведено оперативне втручання видалено пластина, некретомія, накладення АВФ, 23.05.2017 року виписали з лікарні під нагляд травматолога за місцем проживання.

Згідно виписного епікризу виписки із медичної карти стаціонарного хворого №14080 відділення травматології КУ ЗОКЛ ОСОБА_4 О.В 18.08.2017 року госпіталізовано до травматологічного відділення КУ ЗОКЛ,де 19.08.2017 року проведено оперативне втручання демонтаж АВФ, нефректомія та 24.08.2017 року його виписано під нагляд травматолога за місцем проживання.

Позивачем суду надано квитанції та фіскальні чеки на придбання за власні кошти медикаментів на загальну суму 42390,12 грн (а.с.4-9)

Вирішуючи спір суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких передбачено в тому числі і завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно ч.1 ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності(делікту) є склад цивільного правопорушення, необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно з положеннями ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).

Частина перша статті 1167 ЦК України визначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Аналогічні роз`яснення викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", із змінами та доповненнями.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На підтвердження факту заподіяння моральної шкоди позивач в позовній заяві посилається на те, що внаслідок дій відповідача він зазнав моральних та фізичних страждань, які спричинили негативні зміни у його житті: негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей та фізичного болю під час оперативного втручання, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання; побоювання щодо майбутнього стану здоров`я.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вина ОСОБА_2 у повному обсязі встановлена вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14.06.2017 року який є преюдиційним для суду в межах даного провадження.

Крім того матеріали справи містять докази того, що ОСОБА_1 зазнав майнової та моральної шкоди: зокрема це виписка із медичної карти стаціонарного хворого №8509 відділення травматології КУ ЗОКЛ, з якої вбачається, що ОСОБА_1 17.01.2017 року було госпіталізовано до відділення травматології в плановому порядку для оперативного лікування. 18.01.2017 року ОСОБА_1 прооперовано, О/репозиція, МОС лівого плеча пластиною LCP.B в подальшому він спостерігався по місцю проживання. Через деякий час після операції в області п/о рубця виявлено свищ з сукровично-гнійним виділенням; виписка із медичної карти стаціонарного хворого №14080 відділення травматології КУ ЗОКЛ ОСОБА_4 О.В 18.08.2017 року госпіталізовано до травматологічного відділення КУ ЗОКЛ,де 19.08.2017 року проведено оперативне втручання демонтаж АВФ, нефректомія та 24.08.2017 року його виписано під нагляд травматолога за місцем проживання.

Тож позивач вимушений був лікуватися, переніс кілька операцій, зазнавав фізичного болю, а відтак посилання у апеляційній скарзі відповідача та те, що розмір моральної шкоди є завищеним - безпідставне.

До того ж на розмір моральної шкоди впливає ставлення відповідача до обов`язку відшкодувати шкоду, який не довів, що він вживав заходи щодо будь-якого відшкодування незважаючи на те, що був обізнаний про лікування позивача та перенесення ним кількох операції.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що розмір шкоди має бути встановлений у розмірі 100 000 гр. судова колегія вважає неспроможними з огляду на наступне.

Судом першої інстанції було враховано завдання позивачеві тілесних ушкоджень та тривале лікування. Разом з тим, судова колегія враховує, що отримані позивачем тілесні ушкодження не є тяжкими. Також мають бути враховані обставини, за яких була завдана шкода.

Так, за вироком суду від 14 червня 2017 року ОСОБА_2 був засуджений за скоєння ДТП, при цьому за обставинами справи позивач був його знайомим, який разом з відповідачем відпочивали у нічному клубі, а потім поїхали разом додому незважаючи на те, що ОСОБА_5 вживав спиртні напої та перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції керуючись ст. 1177, 1195, 23, 1167, 1168 ЦК України та п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Відтак обидві апеляційній скарги в частині визначення розміру моральної шкоди не є обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підтвердження майнової шкоди у виді витрат на лікування позивачем надано суду копії квитанцій та фіскальних чеків, згідно з яких позивачем придбано товарів медичного призначення на загальну суму 42390,12 грн.

Отже, позивачем у повній мірі доведено розмір майнової шкоди, який останній просить стягнути з особи, яка цієї шкоди завдала.

У апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що розмір майнової шкоди не доведено, тому що спочатку позивач взагалі відмовився від госпіталізації та медичного втручання, а отже сам погіршив свій стан.

До того ж, як зазначає відповідач у апеляційній скарзі, деякі надані позивачем чеки на придбання ліків нечитабельні, медичні препарати придбавалися без призначення лікаря, а тому розмір відшкодування має бути зменшеним до 15 000 гр.

Такі посилання апелянта є безпідставними, позаяк суд першої інстанції виключив з розрахунку квитанції, які не відносяться до витрат на лікування. Та обставин, що деякі квитанції зі с плином часу прийшли до такого стану, у якому їх важко прочитати, не може бути підставою для зменшення позовних вимог, позаяк ці квпатиціїї відносяться до придбання ліків, узгоджується з часом проведення операцій та не викликають сумніву у достовірності.

До того ж зазначаючи про визнання позову в цій частині лише на 15 000 гр. відповідач не зазначає, які саме квитанції ним враховані, адже навіть ті товарні чеки, які стосуються придбання ліків безпосередньо для оперативного втручання та інші підтверджують вочевидь більшу суму, беззаперечно витрачену позивачем на лікування.

Щодо відмови позивача від оперативного втручання, то відповідачем не доведено що саме це спричинило погіршення стану, до того ж позивач не відмовився від оперативного втручання, а, за даними виписного епікризу, утримався від нього при цьому проходив амбулаторне лікування за призначенням лікаря.

За таких обставин колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає.

Доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков