ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/10698/16-ц

Головуючий у першій інстанції - Жук М. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/593/19

Чернігівський апеляційний суд у складі :

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарями: Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.,

позивач: ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ОСОБА_1 , на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 січня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

місце ухвалення судового рішення - місто Чернігів.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ПАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернулося з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 04/34 від 31 серпня 2006 року, яка станом на 10 червня 2016 року становила 926 129,60 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - належну відповідачу на праві приватної власності 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 84,6 кв.м, шляхом продажу позивачем предмету іпотеки від свого імені за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час його реалізації у порядку, визначеному ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», з наданням позивачу всіх прав продавця, отримання довідок і документів та інших повноважень з метою відчуження указаного майна.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що за укладеним 31 серпня 2006 року з ОСОБА_2 кредитним договором банк повністю виконав свої зобов`язання щодо надання кредиту, але відповідач свої зобов`язання щодо повернення визначених договором коштів належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість, яка була стягнута рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 листопада 2015 року. Проте указане рішення боржником не виконане, останній продовжує не сплачувати відсотки та інші платежі відповідно до умов кредитного договору, і станом на 10 червня 2016 року заборгованість становила вже 926 129,60 грн.

У забезпечення виконання відповідачем зобов`язань щодо повернення кредиту був укладений іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_2 передав в іпотеку належну йому на праві приватної власності 4-х кімнатну квартиру, на яку банк і просить звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості шляхом продажу предмету іпотеки.

Рішенням від 23 січня 2017 року Деснянський районний суд м. Чернігова у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовив.

У апеляційній скарзі ПАТ «ВіЕйБі Банк», вважаючи судове рішення незаконним та посилаючись на його ухвалення з порушенням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконав, тому за цим договором утворилась заборгованість, у рахунок погашення якої належить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу банком.

Представник скаржника зазначає, що спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідає умовам іпотечного договору, а саме, п.п. 6.1.6, 8.1, 8.4, а також ст.ст. 38, 39 ЗУ «Про іпотеку», зокрема в частині визначення початкової вартості предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Також указує, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки права трьох неповнолітніх дітей відповідача порушені не будуть, оскільки всі вони були зареєстровані у спірному житлі після укладення іпотечного договору і без згоди банківської установи.

Відповідачем заперечень у відповідності до ч. 1 ст. 298 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) або відзиву на апеляційну скаргу згідно з приписами ч. 3 ст. 359 ЦПК України (в чинній редакції) подано не було.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 15 березня 2017 року відхилено апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк», а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 січня 2017 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року касаційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 15 березня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Чернігівським апеляційним судом за клопотанням представника відповідача та ПАТ «ВіЕйБі Банк» протокольною ухвалою від 2 жовтня 2019 року замінено позивача ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на правонаступника ОСОБА_1 , який 26 липня 2018 року уклав з банком нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу за реєстровим № 1168 (а.с. 166-168) щодо спірного об`єкту нерухомості та договір № 25174 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26 липня 2018 року, за умовами якого до нового кредитора переходять права на умовах і у обсязі, що існують на момент відступлення права вимоги. До нового кредитора не переходить право нарахування процентів за користування боржниками кредитними коштами та право на здійснення договірного списання коштів з рахунку боржників, що надані банку відповідно до умов основних договорів.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції щодо мотивів відмови у задоволенні позову таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк», суд першої інстанції виходив з того, що позивач, у порушення вимог ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», не зазначив необхідної передбаченої цією нормою складової, зокрема, початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації у відповідності до ч. 6 ст. 38 цього Закону. Суд указав, що посилання позивача на визначення початкової ціни предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності суперечить вимогам ст.ст. 39, 43 ЗУ «Про іпотеку».

Також суд констатував, що у разі задоволення позову не будуть дотримані положення ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства», оскільки буде мати місце фактичного порушення законних житлових прав трьох неповнолітніх дітей відповідача, які зареєстровані та мешкають у спірній квартирі.

З такими мотивами суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що 31 серпня 2006 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого у подальшому стало ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 04/34, згідно з умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредит у сумі 37 000 доларів США зі сплатою 12,8 % річних із щомісячним погашенням кредиту з кінцевим строком повернення до 31 серпня 2026 року (а.с. 6-9). У подальшому, а саме, 20 червня 2008 року та 22 січня 2010 року були укладені додаткові договори до кредитного договору № 04/34 від 31 серпня 2006 року, якими сторони досягли згоди внести відповідні зміни (а.с. 12, 13).

З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання 31 серпня 2006 року між сторонами був укладений іпотечний договір б/н, предметом якого була належна відповідачу на праві приватної власності чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 . На день підписання договору вартість предмету іпотеки становила 224 420 грн, яка визначена сторонами (а.с. 20-25).

У зв`язку з укладеним 22 січня 2010 року додатковим договором до кредитного договору від 31 серпня 2006 року договором про внесення змін № 1 від 22 січня 2010 року були внесені відповідні зміни до іпотечного договору від 31 серпня 2006 року (а.с. 26-27).

Статтею 8 іпотечного договору визначений порядок задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом п. 8.1 договору у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язання по кредитному договору та/або невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 8.4 іпотечного договору встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору, в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Пунктом 8.6 цього договору визначено також, що за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися у позасудовому порядку: (п. 8.6.2) шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки відповідно до наведених нижче умов. У випадку набуття іпотекодержателем права звернення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених в Законі України «Про іпотеку». При цьому ціною продажу предмета іпотеки є ринкова (оціночна) вартість на дату укладення іпотекодержателем договору купівлі-продажу предмета іпотеки на підставі здійсненої на його замовлення експертної оцінки предмета іпотеки та/або на підставі зафіксованої в цьому договорі оцінки предмета іпотеки сторонами. Іпотекодавець підписанням цього договору засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього договору та договору купівлі-продажу предмета іпотеки, укладеного іпотекодержателем з покупцем предмета іпотеки, для реєстрації права власності покупця на предмет іпотеки не вимагається. Цей договір та договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений іпотекодержателем з покупцем (покупцями), мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на предмет іпотеки до покупця по договору купівлі-продажу з іпотекодержателем.

Через неналежне виконання відповідачем умов договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків станом на 06 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 698 240,59 грн, яка рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 листопада 2015 року була стягнута з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» (а.с. 16-17). Указане рішення суду відповідачем не виконане.

Як свідчить наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором № 04/34 від 31 серпня 2006 року, станом на 10 червня 2016 року відповідач має заборгованість перед банком у сумі 926 129,60 грн (а.с. 18-19).

Звернувшись з даним позовом до суду, ПАТ «ВіЕйБі Банк» стверджувало про недотримання відповідачем зобов`язань, визначених умовами кредитного договору, який був застережений іпотекою, у зв`язку з чим, у відповідності до положень ст.ст. 33, 35, 38, 39 ЗУ «Про іпотеку», просило звернути стягнути на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 12, 33 ЗУ «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст. 12 Закону визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону).

На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у ч. 3 ст. 36 Закону), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 39 Закону передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 вказаного Закону (висновок ВСУ, сформульований у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16).

Отже процедура продажу предмета іпотеки, передбачена ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), так і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону, є неналежним способом захисту. Указана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц.

Згідно з ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За змістом ч. 2 ст. 35 Закону визначена у ч. 1 цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (ст.ст. 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений ст. 38 Закону, не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону).

З іпотечного договору від 31 серпня 2006 року вбачається, що сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі іпотеки обидва передбачені ч. 3 ст. 36 Закону способи задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку, а саме, перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (п.п. 8.6.1 договору іпотеки) та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем (п.п. 8.6.2).

Отже сторони в іпотечному договорі передбачили можливість як передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання йому права від свого імені продати предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Позивач, звернувшись до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, обрав судовий спосіб захисту порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов`язань, забезпечених іпотекою, та просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

У той же час продаж іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у визначеному ст. 38 Закону порядку є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі є виключно позасудовим способом урегулювання спору, який сторони встановили самостійно у іпотечному договорі.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи на наведене, з метою забезпечення сталості та єдності судової практики, однакового застосування норм права, апеляційний суд під час вирішення спору враховує висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11024/15-ц від 29 травня 2019 року про те, що у випадку, якщо сторони договору іпотеки передбачили у договорі як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя можливість продати предмет іпотеки від свого імені у позасудовому порядку, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 закону, є неналежним способом захисту.

У справі встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, який визначений іпотечним договором як позасудовий, і, відповідно, для реалізації якого необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, у зв`язку з чим обрав неналежний спосіб захисту його прав, як іпотекодержателя, оскільки сторони передбачили у договорі іпотеки застереження, згідно з яким позивач має можливість самостійно звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідає умовам іпотечного договору спростовується обставинами даної справи, а тому наведені у рішенні мотиві відмови у задоволенні позову є хибними.

Інші докази та пояснення учасників справи судом не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За положеннями ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, при цьому навів невірні мотиви для такої відмови, а отже рішення суду, у відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 січня 2017 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В іншій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2019 року.

Головуюча: Судді: