Справа № 569/3799/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Діонісьєва Н. М.
Провадження № 22-ц/802/604/19 Категорія: 26 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Бовчалюк З. А., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 березня 2016 року в частині вимог до ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі -ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом, у подальшому при повторному розгляді справи уточнивши його, до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи вимоги тим, що 27 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») (з 21 грудня 2009 року - ПАТ «УкСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та додаткові угоди до цього договору, відповідно до умов якого АКІБ «УкрСиббанк» надав ОСОБА_1 кредит у сумі 15000,00 доларів США, а остання зобов`язалася щомісячно повертати наданий кредит у обсязі та термінах, встановлених графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до договору, але в будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 23 липня 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 27 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Позивач вказує, що ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконувала з березня 2012 року, внаслідок чого виникла заборгованість.

ПАТ «УкрСиббанк» остаточно після зміни позовних вимог просило стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму боргу з повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом станом на 04 листопада 2015 року у розмірі 16492,60 доларів США, з яких: 10469,63 доларів США - кредитна заборгованість; 6022,97 доларів США - заборгованість за процентами, та суму сплаченого судового збору в розмірі 2847,14 грн.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 про визнання договору поруки від 27 липня 2007 року припиненим. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що строк основного зобов`язання за вказаним договором про надання споживчого кредиту не було встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги згідно з порядком, визначеним у пункті 6.1.2. цього договору.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання щодо повернення коштів і сплати процентів за кредитом, встановлених графіком погашення кредиту не виконала, внаслідок чого з березня 2012 року утворилась заборгованість. Проте банк пред`явив вимогу до неї лише 07 березня 2014 року, тобто після спливу передбаченого законодавством шестимісячного строку для пред`явлення ним вимоги до поручителя з моменту настання в нього такого права.

Крім того, банк змінив умови основного зобов`язання без відома та згоди поручителя, внаслідок чого обсяг її відповідальності перед ПАТ «УкрСиббанк» збільшився. Тому вважає, що договір поруки від 27 липня 2007 року є припиненим.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 березня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано договір поруки, укладений 27 липня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , припиненим з 10 січня 2011 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 березня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 січня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до цього суду.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 15 березня 2018 року заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 березня 2016 року в частині первісного позову скасовано.

Позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27 липня 2007 року, яка утворилась станом на 04 листопада 2015 року в загальному розмірі 16492,60 доларів США, з яких: 10469,63 доларів США - заборгованість за основним боргом та 6022,97 доларів США - заборгованість за процентами. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» понесені витрати по оплаті судового збору у справі в сумі 9395,56 грн. У задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 березня 2016 року в частині зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 про припинення поруки визнано нечинним та провадження в цій частині закрито.

Постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року постанову Апеляційного суду Рівненської області від 15 березня 2018 року скасовано в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, справу в цій частині передано на новий розгляд до Рівненського апеляційного суду. Щодо вирішення решти позову рішення не оскаржувалося, а тому вважається таким, що набуло законної сили.

Згідно з протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями Рівненського апеляційного суду від 26.04.2019 року та 02.05.2019 року визначення колегії суддів для розгляду даної справи не відбулося, оскільки не вистачало потрібної кількості суддів для розподілу справи.

Розпорядженням в.о. голови Рівненського апеляційного суду дану цивільну справу передано на розгляд Волинському апеляційному суду, у зв`язку із неможливістю автоматизовано розподілити справу між суддями, відповідно до вимог ч.1 ст. 31 ЦПК України.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 20 травня 2019 року дана цивільна справа призначена до судового розгляду.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Отже, рішення суду першої інстанції апеляційним судом переглядається лише в частині щодо позовних вимог банку до поручителя ОСОБА_2 .

Сторони в судове засідання не з`явилися, повідомлялися апеляційним судом у встановленому ст. 128 ЦПК України порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, врахувавши вказівки суду касаційної інстанції у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги частково, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог банку до відповідачів, у тому числі і до поручителя ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що в період з 01 липня 2008 року до 21 березня 2010 року банком нараховано відсоткові ставки у розмірі 13 % і 2 % річних, що в сукупності становить 15 % річних, а в період з 11 березня 2009 року до 25 березня 2009 року нараховано 30 % річних, тоді як відповідно до укладеного договору сторони домовились про відсоткову ставку в розмірі 13 % річних. З огляду на викладене, суд першої інстанції вважав, що обсяг відповідальності ОСОБА_2 як поручителя збільшився, що є підставою для визнання поруки припиненою відповідно до вимог частини першої статті 559 ЦК України. Крім того, банк не надіслав вимоги поручителю протягом одного року, як передбачено розділом 6 кредитного договору, тому порука припинилася і на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення у повній мірі не відповідає.

Судом установлено, що 27 липня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 15000,00 доларів США, які вона зобов`язалася щомісячно повертати в обсязі та термінах, встановлених графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до цього договору, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 23 липня 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту.

Відповідно до пункту 7.7 вказаного договору про надання споживчого кредиту строк його дії встановлюється з дати укладення цього договору (дати підписання договору сторонами) до повного повернення банку позичальником всієї суми кредиту за цим договором та повного погашення плати за кредит і неустойки в разі її нарахування.

За користування кредитними коштами ОСОБА_1 зобов`язалася сплачувати проценти в розмірі 13 % річних, які нараховуються та сплачуються в порядку, передбаченому пунктами 1.3. та 5.2 зазначеного договору.

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника 27 липня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки.

Додатковими угодами до договору про надання споживчого кредиту від 27 липня 2007 року № 1, від 30 березня 2009 року № 1, від 25 травня 2009 року № 2, від 26 березня 2010 року № 2, укладеними банком та ОСОБА_1 , було змінено графік погашення кредиту. При цьому строк повернення кредиту, встановлений у пункті 1.2.2. договору про надання споживчого кредиту, залишився незмінним.

Позичальник зобов`язувалася щомісячно погашати заборгованість за тілом кредиту у період з 23 березня 2010 року по 25 липня 2017 року в розмірі по 136,00 доларів США, у період з 25 липня 2017 року по 25 червня 2018 року - по 199,00 доларів США, а з 25 червня по 23 липня 2018 року - по 195,00 доларів США та сплачувати відсотки.

26 березня 2010 року ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» уклали додаткову угоду № 2 до договору поруки від 27 липня 2007 року, в якій поручитель надала згоду на зміну основного зобов`язання, а саме графіку погашення кредиту.

Згідно з пунктом 2 додаткової угоди № 2 до договору поруки від 27 липня 2007 року поручитель зобов`язується перед банком відповідно до умов договору відповідати за виконання боржником усіх його зобов`язань, що виникли з кредитного договору, існуючих в теперішній час і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У випадку зміни в подальшому умов кредитного договору поручитель підписанням цієї додаткової угоди підтверджує свою згоду на здійснення таких змін у майбутньому. Сторони погодили, що зміни, які здійснюються відповідно до умов цього пункту додаткової угоди не потребують додаткового укладення сторонами угод щодо внесення змін.

10 січня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 26 березня 2010 року щодо зміни процентної ставки за кредитом за основною сумою боргу, згідно з якою сторони домовились, що з 10 січня 2011 року за використання кредитних коштів за договором встановлюється процентна ставка в розмірі 13% річних в доларах США, якщо після підписання цієї додаткової угоди не буде встановлена інша процентна ставка згідно з умовами договору.

Відповідно до пункту 2 додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 26 березня 2010 року за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором. Нарахування подвійної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або неповної сплати платежу, встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Отже, обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється в разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Таким чином, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1539цс17, підстав для відступити від яких Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року при перегляді справи №335/8895/16-ц не встановлено.

Відповідно до ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведений правовий висновок підлягає застосуванню також у разі, якщо поручитель дав відповідним чином оформлену згоду на зміну умов основного договору у майбутньому.

Застосовуючи до спірних правовідносин частину першу статті 559 ЦК України та дійшовши висновку про те, що внесення додатковою угодою № 1 від 27 липня 2007 року змін до кредитного договору від 27 липня 2007 року про те, що у випадках неналежного виконання умов цього договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, призвело до збільшення відповідальності поручителя, слід зазначити, що даною угодою не встановлено нових обов`язків, а лише доповнено зміст основного договору умовами, які деталізують обов`язок позичальника щодо сплати платежів на користь третіх осіб при обслуговуванні кредитного договору, а саме: оцінка майна, страхування тощо.

Пунктом 1.3.1 кредитного договору від 27 липня 2007 року зазначено, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 13 % річних. Після закінчення цього строку, та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду, відповідно до умов договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування, відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці.

Тобто поручитель ОСОБА_2 , надала згоду, у тому числі на укладення додаткових угод між банком і ОСОБА_1 та на зміну процентної ставки сторонами кредитного договору, а відтак обґрунтованими є висновок про відсутність правових підстав для припинення правовідносин за договором поруки укладеного між банком та ОСОБА_2 відповідно до частини першої статті 559 ЦК України у зв`язку із збільшенням розміру обсягу відповідальності без згоди поручителя.

Разом з тим, підписуючи 26 березня 2010 року додаткову угоду № 2 до договору поруки від 27 липня 2007 року, поручителем ОСОБА_2 надано не лише згоду на зміну основного основного зобов`язання (графіка погашення кредиту), а й у пункті 2 цього договору зазначено, що поручитель зобов`язується перед банком відповідно до умов договору відповідати за виконання боржником усіх його зобов`язань, що виникли з кредитного договору, існуючих в теперішній час і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У випадку зміни в подальшому умов кредитного договору, поручитель підписанням цієї додаткової угоди підтверджує свою згоду на здійснення таких змін у майбутньому. Сторони погодили, що зміни, які здійснюються відповідно до умов цього пункту додаткової угоди, не потребують додаткового укладення сторонами угод щодо внесення змін.

Отже, як зазначено у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у цій справі, що за змістом частини першої статті 559 ЦК України підставою для припинення поруки має бути сукупність двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов`язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін, то слід дійти висновку про неправильне застосування судом у даній справі зазначеної норми матеріального права. А тому з підстав, передбачених ч.1 ст.559 ЦК України порука не припинилась.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань за кредитним договором 31 січня 2014 року банк направив боржнику та поручителю вимоги за №30-11/7877 та №30-11/7878 про усунення порушень умов кредитного договору та зобов`язання сплатити прострочену заборгованість протягом 31 календарного дня з дати одержання цих вимог, а у випадку відсутності підтвердження отримання - з 41 дня з дати відправлення повідомлення (вимоги).

Не заслуговують на увагу твердження ОСОБА_2 про те, що вимогу банку про дострокове повернення кредиту вона не отримувала, оскільки у пункті 6.1 кредитного договору, яким врегульовано порядок дострокового повернення кредиту, встановлено, що банк має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит, у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором. Отже, строк виконання зобов`язання банком змінено на 12 лютого 2014 року.

Припинення поруки пов`язане також із закінченням строку її чинності.

Згідно з ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки, у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто, з моменту настання строку виконання зобов`язання.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи №6-205цс15 від 11.11.2015 року, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку кредитор вчиняти не може.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної за результатами розгляду Верховним Судом України справи №6-272 цс16, у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Умовами спірного кредитного договору сторони передбачили строки виконання окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного ануїтетного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу ануїтетними платежами (частинами) та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Якщо банк пред`явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

У зв`язку з порушенням боржником зобов`язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України використав право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором, звернувшись у січні 2014 року до боржника та поручителя з вимогою про погашення заборгованості у повному обсязі.

Якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Як вбачається із розрахунків банку, останній платіж боржником внесено 30.01.2012 року за тілом кредиту та 27.06.2013 року - за процентами. Вимогу про дострокове погашення боргу банк надіслав 31.01.2014 року.

Із позовом про стягнення заборгованості банк звернувся до суду 14 березня 2014 року, тобто у шестимісячний строк, а тому апеляційний суд, враховуючи, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання та у межах шестимісячного строку звернувся до суду з позовом до позичальника і поручителя про дострокове стягнення заборгованості у повному обсязі, доходить висновку про відсутність підстав для припинення поруки за всією заборгованістю позичальника, про стягнення якої заявлені вимоги, а отже порука припинилась лише у частині щомісячних платежів, строк внесення яких настав за шість місяців до дати подання цього позову.

Враховуючи те, що порука ОСОБА_2 припинилася щодо частини щомісячних платежів, строк сплати яких настав до шестимісячного строку перед зверненням з позовом до суду, а в іншій частині вимог порука не припинилася, для правильного вирішення спору про стягнення заборгованості з поручителя необхідним є дослідження розрахунку заборгованості у межах визначеного судом строку чинності поруки, виходячи із дати пред`явлення позову.

Тобто, порука припинилась щодо щомісячних платежів за період до 14 вересня 2013 року з дня настання прострочення у платежах.

Таким чином, ОСОБА_2 , як поручитель та солідарний боржник із позичальником ОСОБА_1 , враховуючи доведену судом суму боргу, стягнутого із позичальника в сумі 16492,60 доларів США, з яких: 10469,63 доларів США - за тілом кредиту і 6022,97 доларів США - за процентами, зобов`язана сплатити на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 13606,85дол.США, виходячи із такого розрахунку: 10469,63 дол. - 1829,63 дол. (сума щомісячних платежів за період з лютого 2012 року по вересень 2013 року) = 8640 доларів США за тілом кредиту і 6022,97 дол.- 1056,12 дол. (сума щомісячних платежів за процентами за період з травня 2012 року до вересня 2013 року, без врахування останнього платежу 27.06.2013 року у сумі 250 дол.) = 4966,85 доларів США за процентами.

Оскільки рішення суду переглядається в частині вимог банку до поручителя, тому в іншій частині рішення суду апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі наведеного та згідно із положеннями ст. 376 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вимог до ОСОБА_2 , як ухвалене з порушенням вимог матеріальних норм права, належить скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову - про стягнення з поручителя ОСОБА_2 , як солідарного боржника з позичальником ОСОБА_1 , в користь банку заборгованість за договором кредиту станом на 04 листопада 2015 року в розмірі 13606 доларів США 85 центи, з яких: 8640 доларів США - борг за тілом кредиту, 4966 доларів США 85 центи - борг за процентами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з частковим задоволенням позову в частині вимог до ОСОБА_2 , понесені позивачем витрати по сплаті судового збору за подачу позивачем касаційної скарги (а.с. 7 том 3) пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 в користь банку в сумі 7036,14 грн.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 березня 2016 року в даній справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасувати і в цій частині ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з поручителя ОСОБА_2 , як солідарного боржника з позичальником ОСОБА_1 , в користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість станом на 04 листопада 2015 року за договором кредиту №0 від 27 липня 2007 року в розмірі 13606 (тринадцять тисяч шістсот шість) доларів США 85 центи, з яких: 8640 (вісім тисяч шістсот сорок) доларів США - борг за тілом кредиту, 4966 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят шість) доларів США 85 центи - борг за процентами, та понесені судові витрати за сплату судового збору в сумі 7036 (сім тисяч тридцять шість) гривень 14 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 червня 2019 року.

Головуючий

Судді