Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 487/834/18

провадження № 61-3909св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 жовтня 2018 року у складі судді Притуляк І. О. та постанову Миколаївського апеляційного суду

від 15 січня 2019 року у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про встановлення нікчемності додаткової угоди до договору про іпотечний кредит.

Позовна заява мотивована тим, що 13 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та відповідачем була укладена додаткова угода, якою договір про іпотечний кредит № NKN0G9 від 25 квітня 2008 року викладений в новій редакції. При його укладені відповідачем були порушені норми Закону України «Про захист прав споживача» (статі 11, 19) та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту введених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, що завадило позивачу здійснити свідомий вибір стосовно необхідності укладення зазначеної угоди, відповідач вдався до нечесної підприємницької практики, а також порушив права позивача, визначені статями 60, 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» щодо збереження банківської таємниці. Зокрема, її неналежним чином було повідомлено про наявні форми кредитування, недоліки та переваги ануїтетної та класичної форми кредитування, про орієнтовну сукупну та кредитну вартість договору, про варіанти повернення кредиту, можливість дострокового повернення, податковий режим сплати відсотків, визначений договором розмір пені є явно завищеним, а покладення на позивача обов`язку зі сплати комісій, встановлення за одні і ті ж порушення умов договору подвійної відповідальності у вигляді пені та штрафу суперечать вимогам законодавства.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 , звернувши увагу на висновки, викладені у рішенні Заводського районного суду міста Миколаєва

від 22 лютого 2018 року у справі № 487/7083/15-ц відносно умов договору про сплату позичальником комісії та одночасне стягнення пені і штрафу, зазначила, що пункти 2.3.3., 2.2.7., 2.3.9., 3.9, 56.1, 5.2, 5.3, 8.1., та 8.4. кредитного договору, які містять істотні умови договору, суперечать вимогам закону, у зв`язку із чим вказаний договір є нікчемним в цілому.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просила визнати нікчемною додаткову угоду від 13 серпня 2008 року, якою договір про іпотечний кредит

№ NKN0G9 від 25 квітня 2008 року був викладений у новій редакції.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 жовтня

2018 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що додаткова угода до договору про іпотечний кредит, яка була укладена між сторонами, відповідає всім вимогам законодавства України, тому підстав для визнання її нікчемною суд не вбачає, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Мотивувальну частину рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 жовтня 2018 року змінено з урахуванням мотивів, викладених у постанові апеляційного суду.

В решті рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у позові, апеляційний суд виходив із того, що позивачеві була надана достатня інформація для визначення орієнтовної сукупної вартості кредиту. Позивачем не надано переконливих доказів, які саме права є порушеними наведеними позивачем обставинами, які негативні наслідки для неї настали з огляду на те, що тривалий час позивач виконувала умови кредитного договору, а звернулася до суду з даним позовом після того як судами двічі вирішувались позови банку про стягнення заборгованості за договором.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

20 лютого 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 жовтня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким з ціллю захисту конституційних прав

ОСОБА_1 встановити нікчемною додаткову угоду від 13 серпня

2008 року, якою договір про іпотечний кредит № NKN0G9

від 25 квітня 2008 року, був викладений в новій редакції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не застосував вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; не додержав висновку Конституційного Суду України, зазначеного в рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011; проігнорував Закон України «Про захист прав споживачів».

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Заводського районного суду міста Миколаєва.

Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва

від 04 жовтня 2018 року та постанови Миколаївського апеляційного суду

від 15 січня 2019 року.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконувати належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно о звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору нікчемним з підстав передбачених статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким частково погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання нікчемною додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, правильно застосували положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Сам договір про іпотечний кредит позивачем не оспорюється.

ОСОБА_1 підписуючи оскаржувану додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, погодилась з його умовами.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Позивач була ознайомлена з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позивача в договорі свідчать про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені, що спростовує доводи про ненадання їй інформації, як споживачу послуг, про умови кредитування і сукупну вартість кредиту. Банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, у додатках до договору споживчого кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Отримавши кредит, ОСОБА_1 виконувала його умови.

Отже, матеріали справи та встановлені судами попередніх інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного додаткового договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення додаткового договору позивач діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Факт підписання додаткової угоди не оспорювався під час розгляду інших справ за позовом банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Так, рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 листопада 2012 року у справі № 784/1243/13 частково задоволено позовні вимоги

АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Зокрема, цим рішенням визначено розмір кредитної заборгованості у сумі 261 790,15 грн та постановлено звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу з прилюдних торгів. У задоволенні вимог про виселення відмовлено. Зустрічний позов

ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 листопада

2012 року в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» змінено.

Визначено складові кредитної заборгованості ОСОБА_1 , що утворилася станом на 22 березня 2012 року, а саме: 19 948,87 доларів США, що еквівалентно 159 291,73 грн - заборгованість за тілом кредиту;

6 422,88 доларів США, що еквівалентно 51 286,70 грн - заборгованість за відсотками з користування кредитом; 1 290,23 доларів США, що еквівалентно 10 302,49 грн - заборгованість з комісії з користування кредитом;

40 909,00 грн нарахована пеня. Разом - 261 790,14 грн, що еквівалентно

32 785,24 доларів США за курсом станом на 22 березня 2012 року. Звернуто стягнення на предмет іпотеки вартістю 217 150,00 грн, що є початковою ціною для подальшої реалізації, шляхом укладення АТ КБ «ПриватБанк» договору купівлі-продажу від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з наданням

АТ КБ «ПриватБанк» права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі за його вибором.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 лютого

2018 року у справі № 487/7083/15-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором про іпотечний кредит

№ NKN0G9 від 25 квітня 2008 року у розмірі 35 204,40 доларів США.

Під час розгляду вказаних цивільних прав ОСОБА_1 не заперечувала факт підписання оспорюваної додаткової угоди до договору про іпотечний кредит.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться не правильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва

від 04 жовтня 2018 року, в незміненій його частині, та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 січня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 жовтня

2018 року, в незміненій його частині, та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко