ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/3480/18 Номер провадження 22-ц/814/1688/19Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Зеленська О.І.

за участю: представника заявника - адв. Колоди Л.В.

заінтересованих осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника заінтересованої особи Лущенкової Н.Г. - адв. Кожаріна С.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 квітня 2019 року (повний текст виготовлено 10 квітня 2019 року)

у справі за заявою ОСОБА_3 про визнання особи недієздатною та призначення опікуна.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до місцевого суду із заявою про визнання недієздатною її матері - ОСОБА_1 та встановлення над матір`ю опіки, і призначення її (заявника) опікуном матері,посилаючись на те, що вона є рідною дочкою ОСОБА_1 та зареєстрована і проживає разом з нею та сином.

Вказує, що з 2008 року її мати страждає на психічне захворювання, неадекватно сприймає навколишній світ, за своїм психічним станом не може розуміти значення своїх дій, керувати ними, потребує стороннього догляду та нагляду, фактично не здатна вчиняти навіть звичайні побутові дії, правочини і доглядати за собою.

Зазначає, що обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад у матері з 2009 року підтверджуються актом судово-психіатричного експерта №602 від 27 листопада 2014 року, та за висновком експертів ОСОБА_1 страждає психічним розладом у вигляді судинної (атеросклеротичної) деменції. Ступінь недоумства такий, що істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зауважує, що ОСОБА_1 з 2008 року і по даний час періодично звертається до психолога та психіатра за консультаціями та лікуванням, при цьому на даний час стан її матері щодня погіршується, їй потрібна стороння допомога та догляд.

З урахуванням наведеного прохала: визнати недієздатною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; призначити опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 квітня 2019 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні заяви про визнання ОСОБА_1 недієздатною та призначення опікуна.

З вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_3 , яка у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, просить рішення місцевого суду скасувати та постановити нове рішення, яким її заяву задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи, зокрема, показаннями свідків, в повній мірі підтверджено наявність хронічного, стійкого психічного розладу у ОСОБА_1 , який не дозволяє їй усвідомлювати значення своїх дій, а саме, що вона з 2009 року страждає на психічне захворювання - атеросклеротичну деменцію - хворобу, яка не виліковується, а має прогресуючий характер. Вказує, що висновком судово-психіатричних експертів, встановленим в Акті судово-психіатричного експерта №602 від 21.11.2014 року, підтверджено наявність у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказаного захворювання та встановлено, що ступінь недоумства є таким, що істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Вважає, що місцевим судом помилково не прийнято до уваги Протокол (затверджений Наказом МОЗ України від 19.07.2016 року №736 Уніфікований клінічний протокол первинної, вторинної (спеціалізованої), третинної (високоспеціалізованої) та паліативної медичної допомоги при деменції), згідно якого Деменція є прогресуючим і в певній мірі незворотнім клінічним синдромом, який характеризується значним ураженням психічних функцій.

Зауважує, що факт нездатності ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними підтверджується тим, що 08.10.2009 року вона уклала договір дарування квартири, який рішенням суду було визнано недійсним, як такий що був вчинений в момент, коли особа не усвідомлювала значення свої дій та не могла керувати ними.

Вказує, що при вирішенні питання про примусове направлення ОСОБА_1 на судово-психіатричну експертизу, судом першої інстанції було порушено вимоги ст.ст.13,14 ЗУ «Про психіатричну допомогу», оскільки примусове направлення є обов`язковим у випадку проведення експертизи стану психічного здоров`я особи.

Вважає, що місцевим судом було порушено норми процесуального права, зокрема, щодо не визначення особи, зобов`язаної забезпечити явку ОСОБА_1 для проходження експертного дослідження.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, а тому прохала залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Стверджує, що актом судово-психіатричного експерта №602 від 27.11.2014 року, на який посилається апелянт на підтвердження своїх вимог, не встановлено абсолютної неспроможності ОСОБА_1 розуміти значення своїх дій та керувати ними. Також, вказує, що постановою Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі №524/10252/13-ц встановлена відсутність у неї абсолютної неспроможності розуміти (усвідомлювати) значення своїх дій та (або) керувати ними.

Вказує, що наказ МОЗ України від 19.07.2016 року №736, на який посилається апелянт, не пройшов реєстрацію в Мінюсті України, відтак, не може братися до уваги судом при постановленні рішення. Посилання заявника на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19.06.2017 року також є безпідставним, оскільки це рішення скасовано судом касаційної інстанції.

Вважає, що матеріалами справи не доведено, на підставі належних та допустимих доказів, наявності у ОСОБА_1 абсолютної неспроможності розуміти (усвідомлювати) значення своїх дій та (або) керувати ними або такого тяжкого психічного розладу, внаслідок якого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможності самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, а також доказів на підтвердження погіршення психічного стану здоров`я ОСОБА_1 після 2014 року, тобто після складання акту судово-психіатричного експерта №602 від 27.11.2014 року.

Зауважує, що жодної з обставин, викладених у ст.14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» в даних правовідносинах не має, а тому її застосування є недоцільним, а примусова госпіталізація для проведення експертизи буде протиправною.

Вказує, що з даною заявою до суду ОСОБА_3 звернулась не через турботу про матір, а виключно з намагання залишити у своїй та сина власності належну ОСОБА_1 квартиру.

У судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та прохав її задовольнити.

Заінтересовані особи та представник ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, прохали її відхилити, а рішення районного суду залишити без змін.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи, згідно актового запису №2, складеного міським ЗАГС м. Кременчука Полтавської області, ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її батьками є ОСОБА_2 (батько) та ОСОБА_1 (мати) (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , а.с.5).

Місцевим судом вірно встановлено та не заперечується сторонами по справі, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 .

Згідно довідки ТОВ «Житлорембудсервіс» від 09.08.2017 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано 4 особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.6).

Окрім того, відповідно до договору дарування квартири від 08.10.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу А.Г. Веселовським, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 78,2к.в, житловою площею 50,3кв.м (а.с.15).

В подальшому, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири, задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 08 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу А.Г. Веселовським за реєстраційним №7938, як такий, що було вчинено позивачем під впливом помилки.

У визнанні недійсним зазначеного договору дарування з інших заявлених підстав, відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійним договору купівлі-продажу спірної квартири, задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 09 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом О.Е. (а.с.16, зворот).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19.06.2017 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 квітня 2017 року в частині визнання договору дарування від 08 жовтня 2009 року недійсним як такий, що було вчинено позивачем під впливом помилки та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2015 року, скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним як такого, що був вчинений позивачем під впливом помилки, відмовлено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 08 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу А.Г. Веселовським за реєстраційним №7938, як такий, що було вчинено позивачем в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

В позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09 грудня 2015 року квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом О.Е. за № 2584, відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.16-18).

Постановою Верховного Суду від 28.11.2018 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року у частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування як такого, що був вчинений позивачем під впливом помилки, та визнання недійсним договору дарування як такого, що був вчинений позивачем в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, скасовано.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 квітня 2017 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири квартири АДРЕСА_2 , укладеного 08 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г. за реєстраційним № 7938, як такого, що був вчинений внаслідок помилки, залишено в силі.

В решті рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року залишено без змін (а.с.111-116).

При постановленні оскаржуваного рішення місцевий суд виходив з недоведеності факту наявності у ОСОБА_1 стійкого, хронічного психічного розладу, внаслідок якого вона нездатна усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, а тому вимоги заяви були відхилені в повному обсязі.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Статтею 55 ЦК України визначено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.

Стаття 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначає психічний розлад, як розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті. Тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати навколишню дійсність, свій психічний стан і поведінку. При цьому діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних зі станом її психічного здоров`я (ч. 1 ст. 7 Закону).

Згідно ст.3 цього Закону України кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Як убачається з матеріалів справи, установлено місцевим судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Кременчуцькому обласному психоневрологічному диспансері з 17 квітня 2013 року.

Також, згідно висновків судової психіатричної експертизи від 27 листопада 2014 року за №602, яка була проведена експертною комісією Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. Мальцева під час розгляду цивільної справи №524/10252/13-ц, ОСОБА_1 страждає психічним розладом у вигляді судинної (атеросклеротинної) деменції. Ступінь її недоумства такий, що істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Станом на 08 жовтня 2009 року вона виявляла ознаки тривожно-депресивного розладу у особи з судинною деменцією, і ця взаємообтяжуюча комбінація афективних та інтелектуальномнестичних порушень позбавляла ОСОБА_1 можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (справа №524/10252/13-ц, т. 2 а.с. 4-19).

Згідно ч.ч.4,5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, постановою Верховного Суду по справі 524/10252/13-ц від 28 листопада 2018 року встановлено, що вказаним вище експертним висновком від 27 листопада 2014 року №602, не встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_1 , зокрема, в момент укладання договору дарування, розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Вказана обставина, стороною позивача, в порядку п.5 ст.82 ЦПК України не спростована.

При цьому, як убачається з пояснень, наданих у судовому засіданні в місцевому суді самою ОСОБА_1 , її чоловіком ОСОБА_2 та представниками заінтересованої особи Кременчуцького обласного психоневрологічного диспансеру Холодняк Л.І., лікарями Худько В.І. та Чумаковим К.О. , ОСОБА_1 востаннє зверталася до лікарів у зв`язку проблемами психічного характеру у березні 2016 року.

Також, вказаними лікарями підтверджено, що на даний час стан здоров`я ОСОБА_1 не погіршився, вона потребує періодичного лікування, не вбачають необхідності у призначенні та проведенні її довготривалого лікування в умовах диспансеру, призначенні та проведенні стосовно неї експертизи щодо визначення стану (психічного) здоров`я, оскільки на даний час у ОСОБА_1 відсутні ознаки повної неспроможності розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Окрім того, з показань допитаних в судовому засіданні свідків, пояснень, наданих сторонами, вбачається, та не спростовано позивачем, що ОСОБА_1 на даний час повністю свідомо обслуговує себе самостійно та здійснює догляд за чоловіком ОСОБА_2 , котрий переніс тяжке захворювання (інсульт), наведене також підтверджено ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи, зокрема, показаннями свідків, в повній мірі підтверджено наявність хронічного, стійкого психічного розладу у ОСОБА_1 , який не дозволяє їй усвідомлювати значення своїх дій, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки наведене в жодній мірі не встановлено матеріалами справи. Доказів погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 після 2014 року ОСОБА_3 не надано.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.

При цьому, місцевим судом вірно встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 тривалий час існує матеріальний спір щодо належної останній квартири, що свідчить про наявність неприязних стосунків між особами, а тому є неприпустимим для визначення позивача опікуном.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що матеріалами справи не підтверджено наявність у ОСОБА_1 стійкого, хронічного психічного розладу, внаслідок якого вона нездатна усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, а тому вимоги заявниці були правомірно відхилені за недоведеністю та необґрунтованістю.

Посилання апелянта на те, що місцевим судом помилково не прийнято до уваги Протокол, затверджений Наказом МОЗ України від 19.07.2016 року №736, згідно якого Деменція є прогресуючим і в певній мірі незворотнім клінічним синдромом, який характеризується значним ураженням психічних функцій, колегія суддів до уваги не приймає оскільки даний наказ не зареєстрований Мінюстом України, а тому не є чинним.

Твердження в апеляційній скарзі стосовно того, що факт нездатності ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними підтверджується тим, що 08.10.2009 року вона уклала договір дарування квартири, який рішенням суду було визнано недійсним, як такий, що був вчинений в момент, коли особа не усвідомлювала значення свої дій та не могла керувати ними, є помилковим, оскільки рішенняАпеляційного суду Полтавської області від 19.06.2017 року, яким встановлено наведене, в подальшому було скасовано Постановою Верховного Суду від 28.11.2018 року та визначено, що договір дарування квартири від 08 жовтня 2009 року було вчинено внаслідок помилки.

Доводи апелянта про те, що при вирішенні питання про примусове направлення ОСОБА_1 на судово-психіатричну експертизу, судом першої інстанції було порушено вимоги ст.ст.13,14 ЗУ «Про психіатричну допомогу», оскільки примусове направлення є обов`язковим у випадку проведення експертизи стану психічного здоров`я особи, є необґрунтованим, оскільки нормою ст.13 даного Закону визначено, що особа може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України. Відтак, вказаною нормою визначено право на госпіталізацію, але не обов`язок, при цьому, місцевий суд, проаналізувавши матеріали справи, вірно визначив відсутність підстав для вчинення відповідних дій.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 ,- залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 квітня 2019 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Т.О. Кривчун

СУДДІ: С.М. Бондаревська

О.Ю. Кузнєцова