Провадження № 2/641/1842/2019 Справа № 641/5772/19
15 жовтня 2019 року м. Харків
Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Фанда О.А.,
за участю секретаря судових засідань Конюх С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -
В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить 60/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачу ОСОБА_2 , який є її сином, належить 20/100 частки вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину.
Інша частка (20/100) належить її доньці ОСОБА_3
Відповідач постійно проживає в Російській Федерації з 1991 року, проте не знявся з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилаючись на вказані обставини, а також на вимоги 405 ЦК України позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
В судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, письмовий відзив на позов не подав.
Представник Департаменту реєстрації Харківської міської ради до суду не з`явився, просив справу розглядати за його відсутності. В письмових поясненнях зазначав про відсутність підстав для визнання відповідача, який є співвласником житлового будинку, таким, що втратив право користування.
Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Відповідно до статті 55 Конституції України та вимог чинного цивільного процесуального законодавства кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, позивач посилалася на відсутність відповідача за місцем реєстрації з 1991 року та наявність у нього іншого житла в Російській Федерації.
Судом встановлені наступні обставини та відповідні до них правовідносини.
ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 60/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачу ОСОБА_2 , який є її сином, належить 20/100 частки вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину.
Інша частка (20/100) належить доньці позивача, ОСОБА_3
Відповідач постійно проживає в Російській Федерації з 1991 року, проте не знявся з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За змістом ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до п. 34 роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).
Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Відповідач є співвласником житлового будинку по АДРЕСА_1 , підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відсутні.
Оскільки судом відмовлено у визнанні відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підстави для зняття його з реєстраційного обліку відсутні.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів апеляційної скарги.
Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Позивач ОСОБА_1 , ІН НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Повний текст судового рішення виготовлений 18 жовтня 2019 року.
Суддя: О. А. Фанда