Справа № 345/5108/18
Провадження № 22-ц/4808/1222/19
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Мелінишин Г.П., Девляшевського В.А.

секретаря Турів О.М.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю і поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 17 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Онушканича В. В. в м.Калуші,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 19 жовтня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Калуського міськрайонного суду від 18 лютого 2015 року. Питання поділу майна між сторонами при розірванні шлюбу не вирішувалося. Під час перебування у шлюбі сторонами спільно придбано нерухоме майно: нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 2011 року, посвідченого нотаріусом Бабич В.Л. та підвал багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 21 липня 2015 року, посвідченого нотаріусом Курищук І.В. Реєстрація права власності здійснена на ОСОБА_3 Посилаючись на, що зазначено майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу, виходячи з принципу рівності часток, як такі, що набуті сторонам за час шлюбу, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину, що складає 36/1000 частки підвалу багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 ; іншу частину цього майна визнати право власності за відповідачем ОСОБА_3 .

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю і поділ майна подружжя.

Позовні вимоги з врахуванням збільшених позовних вимог мотивовані тим, що він 11 березня 2011 року набув у власність нежитлове приміщення в цілому, зазначене в плані літерою «А», перший поверх, загальною площею 20,2 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та 21 липня 2015 року набув у власність нежитлові підвальні приміщення, що знаходяться в АДРЕСА_1 , а саме приміщення №ХХХІУ, площею 8,5 кв.м., приміщення №ХХХУ, площею 27,1 кв.м., загальною площею 35,6 кв.м., що складає 36/1000 ідеальних часток на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень. Дане майно він придбав за належні йому особисто кошти, які одержані в результаті господарської діяльності. Вказує, що майно, яке придбане фізичною особою-підприємцем за кошти, отримані від підприємницької діяльності, з метою використання в цій діяльності не є майном, придбаним в інтересах сім`ї, а тому таке майно варто розглядати як особисту приватну власність ФОП відповідно до ст.57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя. 25 травня 2015 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу набула у власність кімнату АДРЕСА_2 , право власності на які зареєструвала на своє ім`я. Позивач і відповідач на момент придбання вказаного майна перебували у зареєстрованому шлюбі. Вказує, що ця кімната придбана в інтересах сім`ї, в тому числі і дитини, а тому підлягає поділу в рівних частках. Крім того, під час перебування у шлюбі він придбав ряд рухомого майна: кухонні меблі - 26000,00 грн.; шафа виставкова - 8000,00 грн.; витяжка PYRAMIDA - 6000,00 грн.; котел Western Pulsar D - 12000,00 грн.; колекція спиртних напоїв - 20000,00 грн.; кавомашина Saeco - 7500,00 грн.; пилосмок Xiaomi - 9800,00 грн.; пилосмок Zelmer - 5500,00 грн.; мікрохвильова піч LG - 4000,00 грн.; хлібопіч - 2000,00 грн.; мультиварка Philips- 2000,00 грн.; набір посуду Wilmax - 10000,00 грн.; столові прибори Bergoff - 5000,00 грн.; телевізор Philips 40 - 5000,00 грн.; телевізор Samsung 50 - 25 000,00 грн.; спальний набір Верона - 15000,00 грн.; варочна панель Gorenje - 3000,00 грн.; шафа духова Gorenje - 4000,00 грн.; морозильна камера Веко - 9000,00 грн.; холодильник LG - 13000,00 грн.; пральна машина Samsung - 6000,00 грн.; персональний комп`ютер Siemens - 4500,00 грн. Дане майно є неподільним, а тому в даному випадку одому з подружжя присуджується половина його вартості. Просив визнати за ним нежитлове приміщення в цілому, зазначене в плані літерою «А», перший поверх, загальною площею 20,2 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 загальною вартістю 58 334 грн, нежитлові підвальні приміщення, що знаходяться в АДРЕСА_1 , а саме приміщення №ХХХІУ, площею 8,5 кв.м., приміщення №ХХХУ, площею 27,1 кв.м., загальною площею 35,6 кв.м., що складає 36/1000 ідеальних часток загальною вартістю 81 204 грн, ? частини кімнати АДРЕСА_2 , загальною вартістю 63 830 грн та стягнути з ОСОБА_1 на його користь компенсацію за рухоме майно в сумі 100 150 грн.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 04 квітня 2019 року об`єднано в одне провадження справу №345/824/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю і поділ майна подружжя та справу №345/5108/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 17 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю і поділ майна подружжя задоволено частково.

Проведено поділ кімнати АДРЕСА_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частину кімнати АДРЕСА_2 . В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відмовлено.

Скасувано захід забезпечення позову, застосований ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.12.2018 року (справа №345/5108/18, провадження № 2-з/345/45/2018), а саме скасовано арешт на 1/2 частину нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 на 1/2 частину 36/1000 частки підвалу багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення первісного позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, ухвалюючи рішення про відмову в позові про визнання ? частини на нежитлові приміщення не віповідають вимогам ст. 63 СК України, згідно якої передбачено право володіння, користування і розпорядження майном, що належало подружжя на праві спільної сумісної власності, проте зареєстровано за ОСОБА_3 . Крім того, 30 грудня 2016 року згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців ОСОБА_3 припинив підприємницьку діяльність та відсутні докази використання спірного нежитлового приміщення в господарській діяльності.

15 жовтня 2019 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що судом першої інстанції вірно враховано, що з 05 квітня 2005 року ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємцем і здійснював господарську діяльність, за результатом якої отримував доходи та купив нежитлові приміщення. Судом правильно застосовано вимоги ч. 3 ст. 71 СК України, згідно якої речі, для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить скаргу задовольнити.

Представник ОСОБА_3 заперечив доводи апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та частково задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що 25.05.2015 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбала кімнату АДРЕСА_2 . Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України та ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тому слід провести поділ кімнати АДРЕСА_2 , визнавши за кожною із сторін право на 1/2 частину даної кімнати. ОСОБА_3 є засновником та керівником ТзОВ «ІТЛЮКС», спірні нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 використовуються ним для здійснення підприємницької діяльності, то позивач-відповідач ОСОБА_1 має право вимоги виплати половини вартості цього майна чи на врахування його вартості при поділі майна подружжя, а не право власності на саме майно. Проте ОСОБА_1 зазначених позовних вимог заявлено не було, а вимагала лише визнання за нею права власності на це нерухоме майно. Отже, вимоги позивача про визнання за нею право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину з 36/1000 частки підвалу багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та задоволенню у такому вигляді не підлягають.

Проте з таким висновком не можна погодитись, так як суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, та неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 19.10.2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18.12.2015року (а.с.5).

За період перебування у шлюбі, сторонами набуто нежитлове приміщення, зазначене в плані літерою «А», перший поверх, загальною площею 20,2 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 і зареєстроване за ОСОБА_3 , що підтверджується договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 11.03.2011 року в (а.с.80).

З копії договору купівлі-продажу нежитлових приміщень вбачається, що 21.07.2015 року ОСОБА_3 набув право власності на нежитлові підвальні приміщення, що знаходяться в АДРЕСА_1 , а саме приміщення №ХХХІУ, площею 8,5 кв.м., приміщення №ХХХУ, площею 27,1 кв.м., загальною площею 35,6 кв.м., що складає 36/1000 ідеальних часток (а.с. 44-46).

Вартість нежитлове приміщення площею 20.2 м.кв по АДРЕСА_1 становить 249 733 грн та вартість нежитлового приміщення площею 35,6 м. кв., що складає 36/1000 частини підвалу багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 становить 224 358 грн. Вартість зазначених приміщень визначена оцінювіачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 за заявою замовника ОСОБА_3 (а.с.169,170).

25 травня 2015 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбала кімнату АДРЕСА_2 (а.с.118-119).

Згідно даних Калуської об`єднаної державної податкової інсспекції головного Управління державної фіксальної служби в Івано-Франківській області ОСОБА_3. 05 квітня 2005 року зареєстрований як фізична особа - підприємець та 30 грудня 2016 року зареєстровано припинення підприємницьку діяльність як фізичної особи - підприємеця (а.с.109, 113).

Зазначенних обставин ОСОБА_3 не заперечує.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

При поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів того, що спірне майно набуте подружжям за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, ОСОБА_3 суду не подав.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Установлено, що згоди на грошову компенсацію за ідеальну частку у спірному майні ОСОБА_1 не давала.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частиною другою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Отже, майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте за час зареєстрованого шлюбу, за умови, що воно було придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд зазначених вимог закону не врахував і не звернув уваги, що 30 грудня 2016 року зареєстровано припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємеця ОСОБА_3 , спірне майно не не передане до статутного фонду створеного ним 02.11.2016 року ТзОВ «ІТЛЮКС» і не використоується ним для ведення господарської діяльності.

Спірне майно є неподільним, згоди на грошову компенсацію за ідеальну частку у спірному майні ОСОБА_1 не давала, тому відповідно ст.ст.368,372 ЦК України,ст.ст.60.63,69,70,71 СК України зазначене майно підлягає поділу в натурі у спосіб визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності кожного на 1/2 ідеальної частки нежитлового приміщення площею 20.2 м.кв. вартістю 249 733 грн по АДРЕСА_1 та права власності кожного на 1/2 ідеальної частки нежитлового приміщення площею 35,6 м. кв. вартістю 224 358 грн, що складає 36/1000 частини підвалу багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Суд відхиляє доводи ОСОБА_3 про те, що вищевказане майно придбано ним за особисті кошти фізичною особою- підприємцем, оскільки спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Отже, майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте за час зареєстрованого шлюбу, за умови, що воно було придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1,п.п.1,2 ч. 2 ст 141 ЦПК УКраїїни судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, то понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом справи слід покласти на ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Калуського міськрайонного суду від 17 липня 2019 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову про поділ майна подружжя та скасування заходів забезпечення позову скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити.

Провести поділ спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності кожного на 1/2 ідеальної частки нежитлового приміщення площею 20.2 м.кв. вартістю 249 733 грн по АДРЕСА_1 та право власності кожного на 1/2 ідеальної частки нежитлового приміщення площею 35,6 м. кв. вартістю 224 358 грн, що складає 36/1000 частини підвалу багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 857,40 грн судового збору за розгляд цієї справи у судах першої та апеляційної інстанції.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 25 жовтня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк Г.П.Мелінишин

В.А.Девляшевський