Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року

м. Київ

справа № 752/1183/16-ц

провадження № 61-40006ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІАРОМО», Товариство з обмеженою відповідальністю «СБІ Компані»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2018 року, у складі суддів: Музичко С. Г., Панченка М. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ВІАРОМО», ТОВ «СБІ Компані» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

Позовна заява мотивована тим, що договір відступлення права вимоги фактично є договором факторингу, оскільки за його умовами відступлення права вимоги здійснено на платній основі.

Зазначав, що за умовами спірного договору фактично відбулось фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи. Крім того, згідно з чинним законодавством фактором можуть бути лише банки та фінансові установи, які мають ліцензію на здійснення фінансових послуг та включені до державного реєстру фінансових установ.

Враховуючи наведене, просив суд визнати недійсним договір №7/ФК-15 від 27 жовтня 2015 року, укладений між ТОВ «ВІАРОМО» та ТОВ «СБІ Компані» про відступлення прав вимоги за кредитним договором №79.1.08/ДС від 04 березня 2008 року, укладеним між ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» та ОСОБА_1

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року, у складі головуючого-судді Хоменко О. Л. позов ОСОБА_1 до ТОВ «ВІАРОМО», ТОВ «СБІ Компані» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги задоволено.

Визнано договір №7/ФК-15 від 27 жовтня 2015 року, укладений між ТОВ «ВІАРОМО» та ТОВ «СБІ Компані», про відступлення права вимоги за кредитним договором №79.1.08/Д(С) від 04 березня 2008 року, укладеним між ПАТ «АКТИВ-БАНК» та ОСОБА_1 , недійсним.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ «СБІ Компані» не набуло статусу фінансової установи, а тому укладений ним з ТОВ «ВІАРОМО» спірний договір не відповідає вимогам частини першої статті 203 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2018 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ВІАРОМО», ТОВ «СБІ компані» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що ТОВ «СБІ компані» не набуло статусу фінансової установи, а укладений ним з ТОВ «ВІАРОМО» договір №7/ФК-15 від 27 жовтня 2015 року не відповідає вимогам частини першої статті 203 ЦК України, оскільки позивач не надав будь-яких належних доказів, які б свідчили, що укладений між відповідачами договір відступлення права вимоги містить ознаки договору факторингу. Таким чином, не вбачається порушення відповідачами норм чинного законодавства при укладенні договору відступлення права вимоги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції про те, що спірний договір від 27 жовтня 2015 року є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу є неправильними, оскільки за укладеним договором одна із сторін передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги. Крім того, суд не звернув увагу на норми пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відповідно до якої факторинг - це фінансова послуга.

20 липня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Сторони не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Судами встановлено, що 04 березня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та ВАТ «Комерційний банк «Актив-банк» було укладено договір про іпотечний кредит №79.1.08/Д(С)-1, відповідно до якого позивач отримав кредитні кошти в розмірі 855566,00 грн.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» та ОСОБА_2 04 березня 2008 року укладено іпотечний договір.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 04 квітня 2011 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто солідарно на користь ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» 828355,53 грн.

Постановами державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві від 23 листопада 2011 року та від 14 грудня 2011 року відкрито виконавчі провадження з примусового виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2011 року.

08 серпня 2014 року між ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» та ТОВ «КУА «АВЕНІР-ІНВЕСТ» було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором №79.1.08/Д(С)-1 від 04 березня 2008 року, укладеним з позивачем.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2014 року відмовлено в задоволенні заяви ТОВ «КУА «АВЕНІР-ІНВЕСТ» про заміну сторони виконавчого провадження.

02 грудня 2014 року між ТОВ «КУА «АВЕНІР-ІНВЕСТ» та ТОВ «ВІАРОМО» укладено договір №12-02/2014 про відступлення права вимоги, в тому числі, за борговими зобов`язаннями Харенка Р. В. перед ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» на суму 828185,64 грн.

27 жовтня 2015 року між ТОВ ВІАРОМО» та ТОВ «СБІ Компані» укладено договір №7/ФК-15 про відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним між ВАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» та ОСОБА_1 в межах частини боргу в розмірі 828185,64 грн.

Згідно пункту 2.1 вищевказаного договору права вимоги за договором вважаються переданими з моменту сплати їх вартості, що становить 500,00 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні.

Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки стаття 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі №910/7038/17.

З урахуванням вищезазначеного та положень вказаних вище норм суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний договір від 27 жовтня 2015 року є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги про те, що оскільки за укладеним договором одна зі сторін передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги, тому цей договір є договором факторингу, є необґрунтованими, оскільки спростовуються вищенаведеним висновком Верховного Судута змістом оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, яке є достатньо повним та обґрунтованим, містить норми матеріального права, які правильно застосовані судом, враховуючи характер спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не звернув увагу на норми пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відповідно до якої факторинг - це фінансова послуга, а згідно з чинним законодавством фактором можуть бути лише банки та фінансові установи, які мають ліцензію на здійснення фінансових послуг та включені до державного реєстру фінансових установ були предметом розгляду у суді апеляційної інстанції і їм надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик