ПОСТАНОВА

Іменем України

05 червня 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/2278/17

провадження № 22-ц/4809/522/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Дьомич Л. М., Кіселика С. А.,

секретар судового засідання Кравченко Я. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Язан Людмила Станіславівна,

відповідач - Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 лютого 2018 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 березня 2019 року у складі головуючого судді Іванової Л. А. за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, з урахуванням уточнень позовних вимог,про скасування наказу №37 о/с від 01 березня 2017 року про звільнення, поновлення на посаді робітника з комплексного обслуговування і ремонту будинків центру обслуговування підрозділів, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку 256,67 грн, починаючи з 02 березня 2017 року по день вирішення справи по суті, моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 працювала на посаді робітника з комплексного обслуговування та ремонту будівель центру обслуговування підрозділів УМВС при УМВС України в Кіровоградській області з 20 грудня 2011 року. У зв`язку зі створенням Національної поліції України 06 листопада 2015 року була звільнена з посади, а 07 листопада 2015 року призначена робітником з комплексного обслуговування і ремонту будинків центру обслуговування підрозділів при ГУ НП на підставі наказу ГУ НП від 07 листопада 2015 року №7 о/с.

01 березня 2017 року на підставі наказу ГУ НП №37 о/с від 01 березня 2017 року ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади з ініціативи власника або уповноваженого органу у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, а наказ про звільнення таким, що підлягає скасуванню, з тих підстав, що протягом тривалого часу вона працювала технічним робітником відповідних підрозділів спочатку УМВС України в Кіровоградській області, а після прийняття Закону України «Про національну поліцію» у відповідному відділі ГУНП в Кіровоградській області, при цьому, при реорганізації та зміні назви підприємства вона, як і інші працівники, завжди писала заяви про прийняття на роботу із зазначенням того, що можливі штатні зміни, оскільки зміна назви підприємств, підрозділів посад та чисельності працівників за час її роботи досить часто змінювалися.

Зазначала, що 02 грудня 2016 року комендант ОСОБА_2 , яка виконувала функції прямого керівника для неї, повідомила її та інших працівників, які виконували прибирання приміщень за адресою АДРЕСА_1 , що необхідно переписати заяви про прийняття на посаду аналогічно до заяв, які всі подавали 07 листопада 2015 року, однак із вказівкою про можливі штатні зміни. Про те, які саме штатні зміни мають відбутися, позивачу не було повідомлено, і протягом грудня 2016 року та січня 2017 року жодних попереджень про її майбутнє звільнення їй також не повідомлялось, наказ про попередження із зазначенням причин та строків можливого звільнення її з посади для ознайомлення та підписання їй не надавали, також їй не пропонувалося жодної вакантної посади, яка б відповідала її спеціальності.

Позивач також зазначила, що має захворювання серцево-судинної системи, після повідомлення про звільнення вона отримала нервовий стрес, внаслідок чого була госпіталізована до лікарні через різке загострення гіпертонічної хвороби та серцеву недостатність та в період з 02.02.2017 року по 14.02.2017 року знаходилась на амбулаторному лікуванні в лікарні за місцем її проживання, а з 15.02.2017 року по 28.02.2017 року через погіршення стану здоров`я знаходилась на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні Кіровоградської обласної лікарні.

01 березня 2017 року позивач вийшла на роботу та в той же день була звільнена, при цьому було видано лише трудову книжку, а наказ про її звільнення, наказ про скорочення та наказ про попередження на її прохання не було надано.

Після свого звільнення ОСОБА_1 зверталася до начальника ГУНП в Кіровоградській області з письмовою заявою про повідомлення їй причин звільнення та видачу копій наказів про скорочення і про звільнення, відповідь на яку отримала особисто лише 18 квітня 2017 року. У відповіді за №К-25/01/5 від 03.03.2017 року було зазначено, що всі працівники центру обслуговування підрозділів ГУНП в Кіровоградській області, а також позивач були попереджені в письмовій формі - власноруч заповнили попередження про зміну в ГУНП та розписалися у відомості про ознайомлення особового складу, копії наказів надано не було. Проте жодного попередження вона не заповнювала, так як 02.12.2016 року писала заяву про прийняття на посаду із зазначенням того, що можливі штатні зміни, однак, після написання заяви, 02.12.2016 року вона навіть не допускала, що може бути звільненою.

Позивач вказала, що про будь-які зміни в організації виробництва та праці, в т.ч. ліквідації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, її ніхто не повідомляв та під підпис з таким рішенням не ознайомлював; будь-які пропозиції щодо переведення її на іншу роботу їй не пропонувалися; про її наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці персонально її ніхто не повідомляв; також зазначила, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, у зв`язку з чим вважає, що вона мала переважне право на залишення на роботі, оскільки мала високу продуктивність праці та тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві, більший, ніж всі інші працівники, та за час роботи не мала жодних стягнень.

Зважаючи на те, що про скорочення штатів та наступне звільнення її посади за два місяці не повідомили, згода профспілки не отримувалася, питання про переважне право на залишення її на роботі не розглядалося, інші посади їй не пропонувалися, наказ №37 о/с від 01.03.2017 року та її звільнення позивач вважає незаконним, просила його скасувати і поновити її на попередній роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодуванням моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області «По особовому складу» №37 о/с від 01 березня 2017 року в частині звільнення ОСОБА_1 , робітника з комплексного обслуговування і ремонту будинків центру обслуговування підрозділів при Головному управлінні Національної поліції в області, за п.1 ст.40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників).

Поновлено ОСОБА_1 на посаді робітника з комплексного обслуговування і ремонту будинків центру обслуговування підрозділів при Головному управлінні Національної поліції в області, з 01 березня 2017 року.

Стягнуто з Головного Управління Національної поліції в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 березня 2017 року по 21 лютого 2018 року в розмірі 47 380 (сорок сім тисяч триста вісімдесят) грн. 14 коп.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 500 грн, та судовий збір в сумі 640 грн.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 березня 2019 року стягнуто з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на користь держави судовий збір в сумі 1920,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Відповідач подав апеляційні скарги на рішення суду та додаткове рішення, в яких з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про їх скасування і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а також скасування додаткового рішення суду.

Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

При вирішенні питання щодо стягнення моральної шкоди не враховано, що відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, орган) влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до п.1 Положення про Державну казначейську службу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215 Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п.4, п.п. З Положення).

Отже, відшкодування шкоди здійснює Державна казначейська служба шляхом безспірного списання коштів державного бюджету, проте не була залучена до участі у розгляді справи у якості співвідповідача.

Також вважає, що позовна заява подана із порушенням строку звернення до суду із позовом, оскільки наказом ГУ НП в Кіровоградській області №37 о/с від 01.03.2017 року ОСОБА_1 , робітника з комплексного обслуговування підрозділів було звільнено зі служби в поліції за п. 1 ст.40 КЗпП , 01 березня 2017 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку серії НОМЕР_1 та витяг з наказу про її звільнення від 01.03.2017 року, що підтверджується написаною нею розпискою від 01.03.2017 року, у якій зазначено, що претензій до працівників кадрового забезпечення вона не має і на момент звільнення на лікарняному та у відпустці не перебуває.

Доказом того, що позивач отримала витяг з наказу про її звільнення саме в день звільнення є те, що позивач власноручно поставила на витязі з наказу дату 01.03.2017року свій підпис та зазначила, що витяг вона отримала.

Жодних доказів про наявність поважних причин пропуску встановленого статтею 233 КЗпП місячного строку звернення працівника до суду позивачем наведено не було.

Виписка про перебування у нейрохірургічному відділенні з 14.02.2017 року по 28.02.2017 року, на думку відповідача не є доказом поважності пропуску звернення до суду з позовом. Довідка ЛКК від 07.03.2017 року про те, що позивач з 07.03.2017 року по 07.06.2017 року за станом здоров`я потребує звільнитись від робіт, пов`язаних з підняттям тягаря, нічними змінами та відрядженнями, також не таким доказом, не засвідчує її непрацездатний стан, в якому вона не могли би вчасно звернутися до суду з даним позовом.

Звертає увагу на те, що у відповідності до наказу Національної поліції від 6.11.2015 року № 7 на час призначення позивача на посаду робітника з комплексного обслуговування та ремонту будинків ЦОП при ГУНП в Кіровоградській області в тимчасовому штаті ГУНП в Кіровоградській області було передбачено 3 посади робітника з комплексного обслуговування та ремонту будинків ЦОП при ГУНП в Кіровоградській області.

Штатна чисельність цивільного персоналу ГУНП в Кіровоградській області складала 185 посад.

В подальшому було видано наказ Національної поліції № 1143 дек від 09.11.2016 року, на підставі якого було затверджено наказ ГУ НГІ в Кіровоградській області № 892 від 02.12.2016 року «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в області», та затверджено новий постійний штат ГУНП в Кіровоградській області та скасований тимчасовий штат (скорочення всіх посад - 2582) в тому числі й посада позивача.

Відповідно до зазначених наказів Національної поліції та ГУ НП в Кіровоградській області в новому постійному штаті ГУ НП в Кіровоградській області передбачено всього 2 посади робітника з комплексного обслуговування та ремонту будинків ЦОП при ГУНП в Кіровоградській області, тобто в порівнянні з тимчасовим штатом було скорочено 1 посаду.

Позивач була ознайомлена з організаційно штатними змінами, які мають відбутись у ГУ НП в Кіровоградській області, та повинна була знати про скорочення посад, оскільки вона була ознайомлена з наказом ГУНП в Кіровоградській області № 892 від 02.12.2016 року «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в області», про що поставила власний підпис у відомості про ознайомлення з наказом і дату ознайомлення 02.12.2016 року про можливе звільнення з посади через два місяці.

Відповідно до довідки УКЗ ГУ НП в Кіровоградській області від 09.01.2018 року № 6/15/01-2018 з моменту попередження позивача до часу звільнення були відсутні посади за відповідною професією чи спеціальністю, на які могла б бути працевлаштована позивач, а вакантними були посади державних службовців, на які призначення відбувається після проходження конкурсу.

Позивач не є членом профспілки, томузгода профспілкової організації на звільнення працівника Національної поліції не є обов`язковою.

Необгрунтованим вважає також посилання позивача про її переважне право на посаду, оскільки переважне право на зайняття посади в новому постійному штаті могло розглядатися тільки у випадку подання заяви про згоду на призначення на посаду, з такими заявами позивач не зверталась.

Додаткове рішення суду в частині стягнення судового збору на користь держави є повністю незаконним та необґрунтованим.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.02.2018 року стягнуто з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на користь позивача судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Чинний ЦПК України не передбачає стягнення з відповідача в дохід держави судового збору, якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Представник позивача - адвокат Язан Л. С. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду і додаткове рішення без змін.

Вважає ці судові рішення законними та обґрунтованими, ухваленими з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а доводи апеляційних скарг надуманими.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача та її представника адвоката Язан Л. С., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судові рішення без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Згідно копії трудової книжки серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 була призначена на посаду робітника з комплексного обслуговування та ремонту будівель центру обслуговування підрозділів УМВС при УМВС України в області 20.12.2011 року (наказ УМВС №607 о/с від 28.12.2011 року); 04.06.2013 року ОСОБА_1 була призначена на посаду робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків відділення комунально- експлуатаційного забезпечення центру обслуговування підрозділів при УМВС України в області (наказ УМВС №227 о/с від 17.06.2013 року); 06.11.2015 року ОСОБА_1 була звільнена відповідно до Закону України «Про національну поліцію» за п.5 ст.36 КЗпП України (за переведенням до Національної поліції) (наказ УМВС від 06.11.2015 року №408 о/с); 07.11.2015 року ОСОБА_1 була призначена робітником з комплексного обслуговування і ремонту будинків центру обслуговування підрозділів при ГУНП (наказ ГУНП від 07.11.2015 року №7 о/с) (а.с.9).

На підставі наказу ГУНП від 01.03.2017 року №37 о/с робітника з комплексного обслуговування і ремонту будинків центру обслуговування підрозділів при Головному управлінні Національної поліції в області ОСОБА_1 звільнено з 01 березня 2017 року за п.1 ст.40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників) (витяг з наказу: а.с.45). Підставою для звільнення зазначено: наказ НПУ від 09.11.2016 року №1143 дск, наказ ГУНП від 02.12.2016 року №892 (а.с.56, 94-96), довідка УКЗ ГУНП від 01.03.2017 року №129/15/01-2017 (а.с.60).

На копії вказаного витягу з наказу про звільнення зазначено прописом: отримала ОСОБА_1 , підпис, дата 01.03.2017 р.

Наказом ГУ НП в Кіровоградській області від 10.12.2015 року № 103 (а.с.90-93) відповідно до ст.15 Закону України «Про національну поліцію» було оголошено тимчасовий штат органів і підрозділів ГУНП в області, відповідно на час призначення позивача на посаду робітника з комплексного обслуговування та ремонту будинків ЦОП при ГУНП в Кіровоградській області в тимчасовому штаті органів і підрозділів ГУНП в Кіровоградській області, затвердженого наказом Національної поліції 06.11.2015 року №7, було передбачено три посади робітника з комплексного обслуновування й ремонту будинків ЦОП при ГУНП в Кіровоградській області , згідно зазначених наказів штатна чисельність цивільного персоналу ГУ НП в Кіровоградській області складала 185 посад.

Відповідно до Переліку змін у штатах Національної поліції, затвердженого наказом Національної поліції 09.11.2016 року №1143 дск, в Головному управлінні Національної поліції в Кіровоградській області скасовуються всі тимчасові посади - 2582 посади.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про Національну поліцію" та наказу Національної поліції від 09.11.2016 №1143 дск видано наказ ГУ НП в Кіровоградській області №892 від 02.12.2016 року «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в області» (а.с.56-57), яким було передбачено штати окремих підрозділів ГУ НП в області, зокрема, у Центрі обслуговування підрозділів (відділення комунально-експлуатаційного забезпечення) - робітник з комплексного обслуговування й ремонту будинків - цивільний персонал - 2 посади.

Зі змісту наказу не вбачається, в чому саме відбуваються зміни, та яка посада і в якому підрозділі скорочується.

Згідно копії відомості про ознайомлення з наказом № 892 02.12.2016 року міститься запис прізвища ОСОБА_1 і підпис з датою ознайомлення 02.12.16 (а.с.58), на бланку попередження зазначено, що ОСОБА_1 попереджена про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Кіровоградській області, а також ознайомлена з наказом від 02.12.2016 № 892, підпис (а.с.59).

Згідно телеграми начальника ГУ НП в Кіровоградській області від 01.12.2016 року №2253/01/15-2016 начальників відділів відділень поліції, керівників галузевих служб, командирів стройових підрозділів зобов`язано забезпечити інформування особового складу про зміни в організаційно-штатній структурі та можливе звільнення через скорочення за наказом Національної поліції України від 09 листопада 2016 року НР 1143 дск, організувати процес перепризначення особового складу на посади постійного штату та недопущення при цьому порушення вимог чинного трудового законодавства, забезпечити прибуття 02 грудня 2016 року до підрозділів всього особового складу, в т.ч., працівників цивільного складу, для ознайомлення під підпис з наказом ГУНП про організаційно-штатні питання (Бланк відомості про ознайомлення, Додаток №1); забезпечити заповнення окремо кожним працівником попередження про ознайомлення з наказом ГУНП про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в області (Додаток №2); одночасно забезпечити подання особовим складом рапортів та заяв про призначення на посади постійного штату до 05.12.2016 року (Додатки 5, 6 та 7) відповідно до поданих та узгоджених раніше пропозицій (а.с.97-99).

Надана представником відповідача копія відомості про ознайомлення особового складу з наказом ГУНП №892 від 02.12.2016 року «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в області» (Додаток №1 до телеграми ГУНП від 01.12.2016 року №2253/01/15-2016), в якій містяться підписи шістьох працівників особового складу Центру обслуговування підрозділів при ГУНП в Кіровоградській області, в т.ч., позивача ОСОБА_1 , з зазначенням дати ознайомлення 02.12.2016 року (а.с.58), підтверджує факт ознайомлення лише з наказом № 892, без додатків до нього, і те, що ОСОБА_1 , як і всі інші працівники, виконувала вказівку безпосереднього керівника, заповнювала та писала всі необхідні документи для цього.

Будь-яких об`єктивних даних про те, що додатки до зазначеного наказу надавалися ОСОБА_1 для ознайомлення, - попередження не містить, і зазначене не спростовано представником відповідача.

З попередження не вбачається, що саме посада, яку займає позивач ОСОБА_1 буде скорочуватися.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору, серед інших підстав, визначених зазначеною статтею, є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.ст.40, 41 КЗпП України).

Частиною 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України).

Звільнення з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу та тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності та штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишенні на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці.

Частиною 2 ст.42 КЗпП України визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, установі, організації; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, а також в інших випадках.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Встановлено, що персонального попередження про вивільнення ОСОБА_1 не було, а надана відповідачем копія попередження свідчить про попередженням щодо організаційно-штатних змін в ГУ НП, не містить інформації про те, що займана ОСОБА_1 посада буде скорочена .

Відповідачем не виконано обов`язку роботодавця щодо персонального попередження позивача про наступне вивільнення не пізніше чим за два місяці до звільнення, як передбачено ч.1 ст.49-2 КЗпП України.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності та штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, - працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і існували на день звільнення.

Відповідачем не надано належних і допустимих доказів, що після попередження про організаційно-штатні зміни Касап А.Д. пропонувалася будь-яка посада або інша робота, які з`явилися на підприємстві та існували на день звільнення.

Суд не взяв до уваги довідку від 09.01.2018 року за вих. №6/15/01-2018 про відсутність вакантних посад станом на 01.03.2017 року - день звільнення позивача, з тих підстав, що інформація про наявність або відсутність таких посад мала б бути наданою відповідачем станом до 02.02.2017 року, до дня запланованого звільнення позивача, а не на день фактичного звільнення позивача, так як зазначені питання мали б вирішуватися до закінчення двох місяців з дня попередження, як і розгляд відповідачем питання про те, чи мала позивач переважне право на залишення на посаді (а.с.87).

Не прийнято судом як належний доказ по справі і наданий представником відповідача список осіб для призначення на посади від 28.11.2016 року (а.с.112-119),що складався на виконання службової телеграми від 23.11.2016 року №2185/01/15-2016, та визначає осіб для призначення на посади в постійний штат ще до настання організаційно-штатних змін в Управлінні, за відсутності даних про те, від чого залежаловнесення їх до списку.

Надана відповідачем довідка за №580/15/01-17 від 13.09.2017 року про те, що заяви та звернення від ОСОБА_1 про призначення її на посаду до центру обслуговування підрозділів ГУНП до управління кадрового забезпечення ГУНП в Кіровоградській області не надходили, також не вказує протягом якого періоду позивач не заверталась і чи пов`язана ця інформація з даним звільненням (а.с.55).

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що звільнення ОСОБА_1 проведене відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, зокрема, положень ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України, що свідчить про незаконність такого звільнення та має наслідком поновлення порушених трудових прав працівника, на підставі чого наказ Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області «По особовому складу» №37 о/с від 01 березня 2017 року в частині звільнення ОСОБА_1 , робітника з комплексного обслуговування і ремонту будинків центру обслуговування підрозділів при Головному управлінні Національної поліції в області, за п.1 ст.40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників), підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 поновленню на посаді робітника з комплексного обслуговування і ремонту будинків центру обслуговування підрозділів при Головному управлінні Національної поліції в області з 01 березня 2017 року .

Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Під час судового розгляду справи, представник відповідача зазначив, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з позовом про поновлення на посаді та поважні причини пропуску строки звернення до суду з позовом відсутні, що, відповідно, є підставою для відмови позивачу в задоволенні позову.

В свою чергу, як на поважність причин пропуску строку звернення до суду позивач зазначила погіршення стану здоров`я, втрату близької для неї людини, не надання відповідачем копій наказів про її попередження, про штатні зміни, та про її звільнення, зокрема, в лютому, 2017 року значно погіршився стан здоров`я та в період з 02.02.2017 року по 14.02.2017 року позивач знаходилася на амбулаторному лікуванні в лікарні за місцем свого проживання, в період з 15.02.2017 року по 28.02.2017 року знаходилася на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні Кіровоградської обласної лікарні із захворюванням хребта, з вираженим больовим синдромом, гіпертонічною хворобою та іншими супутніми хворобами, та після лікування та деякого покращення її було виписано з лікарні, а вже 01 березня 2017 року звільнено, з чим вона не погоджувалася та мала намір оскаржити, разом з тим, 03 березня 2017 року вона вимушена була виїхати в с. Зелене Компаніївського району Кіровоградської області для здійснення догляду за своєю свекрухою через захворювання останньої, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, у зв`язку з чим позивач залишилася в селі ще деякий час, внаслідок зазначених подій знову отримала сильний нервовий стрес, внаслідок чого загострилися наявні у неї захворювання, зокрема, захворювання хребта, оскільки коштів на повторне лікування у неї не було, то до лікарні на стаціонарне лікування позивач не зверталася. Після стресових подій та захворювань ОСОБА_1 не могла повноцінно ходити, відчувала сильний біль, мала пригнічений стан здоров`я, 18.04.2017 року змогла звернутися до відповідача за копіями наказів про її попередження та звільнення, на її звернення відповіді відповідачем надано не було, лише 18.04.2017 року було видано відповідь на попереднє звернення позивача, однак наказів надано так і не було.

Позивачем надано: виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №2852 Кіровоградської обласної лікарні (нейрохірургічне відділення) (а.с.15); довідку ЛКК від 07.03.2017 року (а.с.16); копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.17); довідку сімейного лікаря від 18.01.2018 року, згідно якої ОСОБА_1 зверталася 19.04.2017 року за медичною допомогою до сімейного лікаря, Діагноз: ІХС, дифузний кардіосклероз ГХ ІІ ст.3 СН І ФК ІІ (а.с.78).

Суд дійшов правильного висновку, що причини пропуску строку звернення до суду, на які вказує позивач, є поважними, та визначений ст.233 КЗпП України місячний строк звернення з позовом до суду по справі ОСОБА_1 підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці у разі виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 з наступними змінами і доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-195цс14.

Відповідно довідки №203/28/01-18 від 30 січня 2018 року про доходи ОСОБА_1 за період січня-лютого 2017 року (а.с.110) середньомісячна заробітна плата за вказаний період становила 4 219,04 грн, середньоденна заробітна плата складає 194,98 грн, тому судом правильно обраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 березня 2017 року по 21 лютого 2018 року в сумі 47 380,14 грн (кількість робочих днів - 243 робочі дні х 194,98 грн - середньоденний заробіток = 47 380,14 грн).

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України у п.3 Постанови № 4 від 31.03.95 року " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п.9 вказаної постанови).

Згідно з п.13 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним органом незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи, що відповідачем незаконно звільнено позивача, чим спричинено моральні страждання, переживання, пов`язані з погіршенням стану здоров`я, тимчасової втрати працездатності та перебування на лікуванні, що підтверджується медичними документами, втратою нормальних життєвих зв`язків, необхідністю додаткових зусиль для організації свого життя, пошуком коштів, необхідних для забезпечення належних умов проживання себе та своєї сім`ї, придбання необхідних для лікування медичних препаратів, виходячи з характеру і ступеню моральних страждань (фізичних, душевних, психічних), тривалості негативних наслідків морального характеру, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також, виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості судом обгрунтовано визначено розмір відшкодування моральної шкоди - 2 500 грн.

Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з п.п.2.4 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Відповідно до норм частин 1 та 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

На підставі вказаної норми Закону від сплати судового збору, за подання позову у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, проте не звільняються відповідачі.

ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги про скасування наказу Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області №37 о/с від 01 березня 2017 року про звільнення; поновлення на посаді робітника з комплексного обслуговування і ремонту будинків центру обслуговування підрозділів при ГУ НП в Кіровоградській області; стягнення з ГУ НП України в Кіровоградській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку 134,75 грн., починаючи з 02 березня 2017 року по день вирішення справи по суті; стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

З урахуванням норм ст. 141 ЦПК України та ст. 5 Закону України «Про судовий збір», виходячи з пропорційності задоволених позовних вимог, з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області підлягають стягненнюсудові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з вищевикладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено обставини, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог і заперечень, надані сторонами докази, що знайшли відповідну оцінку в мотивувальній частині судового рішення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, колегією суддів відхиляються, оскільки судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Посилання відповідача на необхідність залучення в якості співвідповідача Державної казначейської служби України є безпідставним, оскільки грунтується на нормах матеріального права (ст. 1173 ЦК України), що не регулюють спірні правовідносини.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 лютого 2018 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді Л. М. Дьомич

С. А. Кіселик