АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/819/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 304020000 Мазуренко Ю. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів :

Храпка В.Д.,

Вініченка Б.Б., Гончар Н.І.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 квітня 2019 року, постановленого під головуванням судді Мазуренко Ю.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що згідно договору дарування від 27 травня 1994 року йому та ОСОБА_2 належить по 1/3 частині жилого будинку, що розташований на земельній ділянці розміром 2035 кв.м.

29 серпня 2017 року ОСОБА_2 подарувала земельну ділянку

ОСОБА_4. Поскільки ОСОБА_2 подарувала земельну ділянку без відповідних повноважень на самостійні дії по спільній земельній ділянці без його згоди, то просив визнати недійсним договір дарування від 29 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , на 150 кв.м. земельної ділянки.

У липні 2018 року ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 у відзиві на його позовну заяву по даній справі порочить його честь і гідність, просив зобов`язати відповідачку спростувати відомості, що не відповідають дійсності, вилучити із відзиву факти приниження гідності і ділової репутації, стягнути моральну шкоду 20 000 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати, а справу повернути на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що відповідачка із їхньої спільної власності подарувала земельну ділянку чим порушила його права як співвласника; порушила закон про мораторій на земельну ділянку; судом не враховано, що ним оскаржується в судовому порядку рішення Уманської міської ради щодо земельної ділянки площею 150 кв.м. і Державний акт про право власності на земельну ділянку, а тому передачу земельної ділянки ОСОБА_4 є передчасною.

Відзиву до апеляційного суду не надходило.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, судова колегія проходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги по наступних підставах.

Відповідно до 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 27 травня 1994 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 стали власниками по 1/3 частці жилого будинку по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці розміром 2035 кв.м.

В послідуючому ОСОБА_2 приватизувала частину земельної ділянки за вказаною адресою і відповідно до договору дарування від 29 серпня 2017 року подарувала вказану земельну ділянку ОСОБА_4

Копія договору дарування від 29 серпня 2017 року в матеріалах справи відсутня. Але факт укладення такого договору дарування сторони не оспорюють.

В заяві-клопотання від 02 липня 2018 року ОСОБА_1 наряді із іншими клопотаннями просив витребувати у ОСОБА_2 і оспорюваний договір дарування. Але ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 липня 2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2018 року, заява залишена без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору.

З огляду на викладене суд визнає, що 29 серпня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 було укладено договір дарування земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

ОСОБА_2 , використовуючи своє законне право на приватизацію земельної ділянки, здійснила її приватизацію особисто на себе. В неї виникло особисте право власності на земельну ділянку. У спільну сумісну власність оспорювана земельна ділянка не передавалась. ОСОБА_1 не є співвласником цієї земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Посилання ОСОБА_1 на порушення ОСОБА_2 статті 358 ЦК України при укладені договору дарування є помилковим.

Відповідно до пп. «б» 15 Розділу Х перехідні положення Земельного Кодексу України ( в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) до набрання чинності.

Законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2018 року, купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі ( на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв) крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення ( використання) земельних ділянок х метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2018 року, в порядку визначеному цим Законом.

Угоди ( у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток ( паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Подарована земельна ділянка не перебувала у власності ОСОБА_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Тому вона мала право на укладення договору дарування земельної ділянки.

Оскарження рішення Уманської міської ради та Державного акту на право власності на земельну ділянку є предметом спору іншої цивільної справи. Тому в суду не було законних підстав для зупинення провадження у справі.

Укладений договір дарування земельної ділянки не протирічить діючому законодавству.

Крім того, необхідно врахувати наступне.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на змагальності сторін.

Відповідач по справі має процесуальні права передбачені ст.ст. 43, 49 ЦПК України.

Стороною договору дарування від 29 серпня 2017 року був ОСОБА_4 . Але він до участі в справі не був притягнутий. Позивач ОСОБА_1 не пред`являв до нього позову.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема, права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункт 41, 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеціанською комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88 §33).

З огляду на положення пункту першого статті 6 Європейської Конвенції з прав людини, частини першої , п`ятої статті 263 ЦПК України відсутність належного відповідача по справі принципово позбавляє суд змоги ухвалити обґрунтоване судове рішення, що не відповідає завданню цивільного судочинства в аспекті справедливого розгляду і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, а також суперечить одній з основних засад цивільного судочинства - принципу змагальності сторін.

Суд першої інстанції також розглянув позов в частині спростування відомостей, що порочать честь , гідність і ділову репутації позивача, поданої ним як збільшення позовних вимог.

Підставою для пред`явлення позову в цій частині було те, що відповідачка ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву поширювала відомості, які порочать гідність і ділову репутацію позивача ОСОБА_1

Частиною четвертою статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростування недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з ч. 1 ст 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Разом із тим, за змістом статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного суду України у п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецендентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У п. 17 вищевказаної постанови роз`яснено, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Інформація, викладена у відзиві на позов стосувалась предмету позову і є оціночною інформацією позовних вимог.

Тому суд першої інстанції також прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 -384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 квітня 2019 року залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до суду касаційної інстанції.

Судді: