Дата документу 25.09.2019 Справа № 331/8757/14-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/8757/14Головуючий у 1-й інстанції Світлицька В.М.
Пр. № 22-ц/807/1924/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Подліяновї Г.С., Бєлки В.Ю.

за участі секретаря Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділу майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя

в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя і зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом (т.с. 1 а.с. 5), який у подальшому уточнила (т.с. 2 а.с. 160-161, 165-166) та в якому просила:

- встановити факт проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з лютого 2005 р. по день укладення офіційного шлюбу 25.10.2008 року,

- визнати об`єктом спільної сумісної власності нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,

- в порядку поділу спільного майна подружжя поділити це майно, що є спільною сумісною власністю,

- в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на наступне майно:

= нежитлове приміщення ХІ першого поверху літ. А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ,

= житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3

= автомобіль Volkswagen Touran, номерний знак НОМЕР_1 ,

= інше майно залишити у власності відповідача, стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_3 зазначала, що 25.10.2008 року укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який рішенням суду розірвано. З відповідачем ОСОБА_2 позивач фактично почала мешкати однією сім`єю з лютого 2005 року. 05.04.2007 року у них з відповідачем народилася спільна дитина ОСОБА_4 , яка після розірвання шлюбу та на теперішній час проживає разом з позивачем. У зв`язку з виникненням конфлікту, сторони не можуть розподілити у добровільному порядку за взаємною згодою спільне майно подружжя у вигляді нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлового приміщення ХІ першого поверху літ. А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , автомобілю Volkswagen Touran, номерний знак НОМЕР_1 ; автомобілю Ford Transit, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобілю Volkswagen LT-28, реєстраційний номер НОМЕР_3 , вантажний; мотоциклу Yamaha XV1700, реєстраційний номер НОМЕР_4 , причепу, реєстраційний номер НОМЕР_5 , тому вона звернулась до суду з позовом про його поділ у цій справі.

Ухвалою суду першої інстанції (суддя Світлицька В.М. т.с. 1 а.с. 14) провадження у цій справі відкрито.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 14) в порядку задоволення заяви позивача про забезпечення позову у цій справі накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідача ОСОБА_2 .

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя (т.с. 1 а.с. 60), в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину рухомого та нерухомого майна, набутого за час проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 .

Ухвалою суду першої інстанції (суддя Світлицька В.М. т.с. 1 а.с. 66) спочатку залишено без руху, а потім - повернуто ОСОБА_2 його вищезазначений зустрічний позов (суддя Світлицька В.М. т.с. 1 а.с. 70).

ОСОБА_2 повторно подав у цій справі зустрічний позов (т.с. 1 а.с. 72), в якому просив поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виходячи з рівних часток для сторін.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 81) вищезазначений зустрічний позов відповідача прийнято до провадження у цій справі.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 244) у цій справі за клопотанням ОСОБА_2 призначалась оціночна експертиза відносно спірного майна, провадження у справі зупинялось на час проведення експертизи, висновок експертизи (т.с. 2 а.с. 2-43).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 2 а.с. 52), з урахуванням ухвали про виправлення описки (т.с. 2 а.с. 54) у цій справі за клопотанням ОСОБА_3 призначалась оціночна експертиза відносно спірного майна, провадження у справі зупинялось на час проведення експертизи, висновок експертизи (т.с. 2 а.с. 100-145).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року (т.с. 2 а.с. 207-210), з урахуванням ухвали суду першої інстанції від 01 вересня 2017 року про виправлення описки (т.с. 3 а.с. 163), яка підлягає окремому оскарженню від рішення суду першої інстанції та яка не була предметом апеляційного оскарження та перегляду у цій справі, позов ОСОБА_3 у цій справі задоволено частково.

Встановлено факт спільного сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з лютого 2005 року по 25 жовтня 2008 року без реєстрації шлюбу.

Визнано нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (будівля авто мийки з експрес-кафе, літ. О-2) та зареєстровано на ОСОБА_2 спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (будівля авто мийки з експрес-кафе, літ. О-2) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення ХІ першого поверху літ. А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 а в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, а саме:

- автомобілю Volkswagen Touran, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- автомобілю Ford Transit, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- автомобілю Volkswagen LT-28, реєстраційний номер НОМЕР_3 , вантажний;

- мотоцикла Yamaha XV1700, реєстраційний номер НОМЕР_4

- причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення ХІ першого поверху літ. А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 а в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, а саме:

- автомобілю Volkswagen Touran, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- автомобілю Ford Transit, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- автомобілю Volkswagen LT-28, реєстраційний номер НОМЕР_3 , вантажний;

- мотоцикла Yamaha XV1700, реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

- причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 .

В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 3201,40 грн. недоплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 3200,00 грн. недоплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на проведення експертиз в розмірі 9175,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 3 а.с. 2-9) просив скасувати рішення суду першої інстанції, у позові ОСОБА_3 відмовити, його зустрічний позов задовольнити:

- визнати об`єктом права особистої приватної власності за ОСОБА_2 нежитлове приміщення автомойки з експрес-кафе (та літнім майданчиком) (літ. О) загальною площею за внутрішніми замірами 538,2 кв. м по АДРЕСА_1 ;

- визнати об`єктом права особистої приватної власності за ОСОБА_2 нежитлове приміщення ХІ першого поверху літ. А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 а в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя;

- визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль Volkswagen Touran, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 933434,80 грн. компенсацію ринкової вартості автомобілю Volkswagen golf, 2007 р.в.;

- відмовити у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на проведення експертиз в розмірі 9175,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області (суддя Дашковська А.В. т.с. 3 а.с. 114-116) вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху, а в подальшому визнано неподаною та повернуто ОСОБА_2 (т.с. 3 а.с. 134-136), остання набрала законної сили, докази про її скасування у матеріалах цієї справи відсутні.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, у липні 2018 року ОСОБА_1 , як особа, що не брала участь у справі, але суд рішенням вирішив питання про її права, на підставі ст. 352 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у своїй апеляційні скарзі (т.с. 3 а.с. 173-178) просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з лютого 2005 року по 25 жовтня 2008 року та визнання спільним майном подружжя наступного майна:

- нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1

- нежитлове приміщення ХІ першого поверху літ. А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- автомобіль Ford Transit, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- автомобіль Volkswagen LT-28, реєстраційний номер НОМЕР_3 , вантажний;

- причеп реєстраційний номер НОМЕР_6 ;

та в частині визнання за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 права власності за кожним Ѕ частку у цьому майні та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 листопада 2018 року (головуючий Крилова О.В. судді Кухар С.В. та Поляков О.З. т.с. 4 а.с. 34-39) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року у цій справі залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року (т.с. 4 а.с. 86-91) в порядку часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 постанову Запорізького апеляційного суду від 13 листопада 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 і зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, в іншій частині - вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу залишено без змін.

17 квітня 2019 року дана справа надійшла на новий розгляд до апеляційного суду (т.с. 4 а.с. 92).

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гончар М.С., судді Кочеткова І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 4 а.с. 93).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 4 а.с. 94) прийнято до провадження, призначено до розгляду (т.с. 4 а.с. 95) з урахуванням відпустки судді доповідача Гончар М.С. у період з 20.05.2019 року по 03.06.2019 року включно (т.с. 4 а.с. 110).

21.06.2019 року ОСОБА_2 подав апеляційному суду заяву про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій справі (т.с. 4 а.с. 118-185).

В автоматизованому порядку у цій справі суддею Онищенко Е.А. у цій справі замінено суддю Кочеткову І.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с. 4 а.с.186-187).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 4 а.с. 190) зазначену заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

У судовому засіданні 26 червня 2019 року апеляційним судом було розпочато розгляд цієї справи по суті (т.с. 4 а.с. 206-208): заслухано доповідь судді-доповідача, заслухано пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, досліджено апеляційним судом надані ОСОБА_3 письмові докази (т.с. 4 а.с. 196-205), зокрема: технічний паспорт на будівлю автомийки з експрес-кафе літ. О-2, за змістом якого за адресою: АДРЕСА_1 розташовані окремо житловий будинок літ. А та будівля авто мийки з експресс-кафе літ. О-2 (т.с. 4 а.с. 199), у зв`язку із чим, роз`яснено право іншим учасникам цієї справи надати апеляційному суду додаткові докази в обґрунтування правового статусу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 та причепу, у зв`язку із чим, у розгляді цієї справи оголошено перерву.

В автоматизованому порядку у цій справі суддею Бєлкою В.Ю. у цій справі замінено суддю Онищенко Е.А. у зв`язку із тривалою відпусткою останнього (т.с. 4 а.с.215-216).

22 липня 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційному суду додаткові пояснення до заяви про приєднання до апеляційної скарги із додатками (т.с. 4 а.с. 223-262).

24 липня ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційному суду додаткові матеріали (т.с. 5 а.с. 5-13).

У судовому засіданні 24 липня 20199 року продовжено розгляд цієї справи апеляційним судом за відсутності ОСОБА_1 та адвоката Гірба Е.В. (т.с. 5 а.с. 17-19): заслухано доповідь судді-доповідача, додаткові прояснення всіх учасників цієї справи, у тому числі ОСОБА_3 , яка подала апеляційному суду для долучення до матеріалів цієї справи заяву (а.с. 14-16), в якій просила прийняти її відмову від позовних вимог про визнання за нею права власності на Ѕ частину причепу АР7211ХТ, у розгляді справи оголошено перерву (т.с. 5 а.с. 20-21) з урахуванням навантаженості судді доповідача та колегії суддів, а також відпустки судді доповідача у період з 30.07.2019 року по 30.08.2019 року включно (т.с. 5 а.с. 28), у зв`язку із необхідністю часу для вивчення апеляційним судом матеріалів, доданих апеляційному суду ОСОБА_5 Є ОСОБА_6 лише у день судового засідання 24 липня 2019 року та узгодження ОСОБА_3 своєї позиції щодо відмови від частині позовних вимог у цій справі із своїм адвокатом.

В автоматизованому порядку у цій справі суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (т.с. 5 а.с. 29-30).

У судове засідання 25 вересня 2019 року належним чином повідомлена апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи через свого представника адвоката Чоп`як В.М. (т.с. 5 а.с. 23), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, ОСОБА_1 не з`явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки ОСОБА_1 у дане судове засідання і на підставі ст.. 372 ч. 2 ЦПК України у хвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю її представника адвоката Чоп`як В.М. (т.с. 4 а.с. 191), ОСОБА_3 , представника останньої адвоката Гірба Е.В. (т.с. 4 а.с. 194-195), ОСОБА_2 і представника останнього - адвоката Руднєва О.О. (т.с. 4 а.с. 192-193).

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом нового апеляційного перегляду, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , як особи, яка не приймала участі у цій справі, до якої приєднався ОСОБА_2 , та заяви про приєднання до останньої, дослідивши матеріали справи і заяву ОСОБА_3 про відмову від частини її позовних вимог в частині поділу причепу, реєстраційний номер НОМЕР_5 в цілому (т.с. 5 а.с. 14-16) апеляційний суд дійшов висновку про таке.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, саме його нормами правильно керувався суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуємого рішення у цій справі в силу вимог п. 9 Перехідних положень цього Кодексу, саме нормами останнього також керується апеляційний суд при апеляційному перегляді цієї справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Разом із тим, апеляційний суд має враховувати норми ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, якими керувався суд першої інстанції при розгляді цієї справи та ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі 13 грудня 2016 року в частині, яка є предметом нового апеляційного перегляду.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції у цій справі не звернув належної уваги на те, що предметом первісних позовних вимог ОСОБА_3 з урахуванням уточнень у цій справі був причеп реєстраційний номер НОМЕР_5 (т.с. 2 а.с. 165).

Зустрічний позивач у цій справі ОСОБА_2 у своєму зустрічному позові (т.с. 1 а.с. 60) також не просив ділити причеп, реєстраційний номер НОМЕР_6 .

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції в частині, яка є предметом нового апеляційного перегляду, у порушення вимог ст. 13 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, вийшов за межі первісного та зустрічного позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у цій справі та поділив причеп, реєстраційний номер НОМЕР_6 , який сторони у цій справі не просили ділити взагалі, визнавши за кожним із подружжя право власності на Ѕ частину на останній.

І навпаки, не вирішив у цій справі взагалі первісних позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділу причепу, реєстраційний номер НОМЕР_5 в цілому.

За таких обставин, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року у цій справі в частині, яка є предметом нового апеляційного перегляду, а саме: в частині поділу причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 та визнання за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 права власності по Ѕ частині цього причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 слід скасувати без ухвалення нового рішення суду у цій частині.

Крім того, встановлено, що первісний позивач ОСОБА_3 в апеляційному суді при новому апеляційному перегляді цієї справи в частині з урахуванням уточнень подала апеляційному суду заяву про відмову від частини її первісних позовних вимог про поділ причепу реєстраційний номер НОМЕР_5 (т.с. 2 а.с. 165, т.с. 5 а.с. 14-16), просила провадження у цій частині у цій справі закрити, правові наслідки цієї відмови їй відомі та зрозумілі.

В силу вимог ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову… відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову …… відповідає вимогам ст. 206… цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову …., якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

За змістом ст. 206 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, 1. позивач може відмовитися від позову… на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; 2. до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову … суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення; 3. у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Згідно із ст. 374 ч. 1 п. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині.

Відповідно до ст. 255 ч. 1 п. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Апеляційним судом перевірено, що позивач ОСОБА_3 під час розгляду цієї справи апеляційним судом у вищезазначеній заяві висловила намір вчинити вищезазначені дії (відмовитись від первісного позову у цій справі в частині поділу причепу реєстраційний номер НОМЕР_5 , заява з урахуванням уточнень т.с. 5 а.с. 14-16), що також ОСОБА_3 та представник останньої ОСОБА_7 особисто підтвердили у судовому засіданні в апеляційному суді 25 вересня 2019 року, вказана відмова первісного позивача ОСОБА_3 від частини позовних вимог у цій справі відповідає вимогам ст. 206 ЦПК України та інтересам позивача.

При вищевикладених обставинах, відмову позивача ОСОБА_3 від первісних позовних вимог до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в частині поділу - причепу, реєстраційний номер НОМЕР_5 слід прийняти, провадження у справі у цій частині слід закрити на підставі ст. ст. 255 ч. 1 п. 4, 373, 374 ч. 1 п. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Оскільки рішення суду першої інстанції в цій частині первісних позовних вимог ОСОБА_3 не приймалось взагалі, то в апеляційного суду відсутні правові підстави для визнання його нечинним у цій частині.

При вирішенні питання апеляційним судом встановлено та позивачем ОСОБА_3 підтверджено, що останній відомо про правові наслідки її відмови від позову та закриття провадження у зв`язку із цим у цій справі, передбачені ст. 256 ч. 2 ЦПК України, а саме, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається; наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Разом із тим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 у цій справі, слід залишити без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_2 в частині, яка є предметом нового апеляційного перегляду, а саме: поділу майна подружжя, керувався ст. ст. 4, 10, 11, 59, 60, 208, 209, 212, 214-215, 292, 294 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, та виходив із обґрунтованості та доведеності первісного та зустрічного позовів сторін у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним, за виключенням частини рішення суду першої інстанції щодо поділу причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 та визнання за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 права власності по Ѕ частині цього причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 , яке в цій справі вже скасовано в порядку ст.. 367 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року та провадження у цій справі у цій частині закрито.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 417 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду… апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Верховний суд, як суд касаційної інстанції, в постанові від 27 березня 2019 року у цій справі (т.с. 4 а.с. 86-91) зазначав таке.

«Оскільки апеляційний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірив доводи сторін і надані на їх підтвердження докази, то оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому вони відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України підлягають залишенню без змін в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу».

При вищевикладених обставинах, рішення Жовтневого районного суду від 13 грудня 2016 року у цій справі в частині, яким встановлено факт спільного сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з лютого 2005 року по 25 жовтня 2008 року без реєстрації шлюбу, набрало законної сили 13 листопада 2018 року є чинним на час нового апеляційного перегляду цієї справи та апеляційним судом не переглядається на теперішній час.

Ст. 263 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року (аналог ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно) містить вимоги щодо законності і обґрунтованості сулового рішення, а ст. 264 України в редакції, чинній з 15.12.2017 року (аналог ст. 214 ЦПК України в редакціфї, чинній до 14.12.2017 року включно) питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом нового апеляційного перегляду, у цій справі відповідає, за виключенням частини рішення суду першої інстанції щодо поділу причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 та визнання за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 права власності по Ѕ частині цього причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 , яке в цій справі вже скасовано в порядку ст.. 367 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року та провадження у цій справі у цій частині закрито.

Верховний суд, як касаційний суд, у своїй вищезазначеній постанові звертав увагу апеляційного суду при новому апеляційному перегляді цієї справи у вищезазначеній частині звертав на таке.

«Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

У статті 57 ЦПК України 2004 року визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Колегія суддів не може погодитися із висновком апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про поділ майна подружжя, оскільки він зроблений без з`ясування усіх обставин справи і перевірки доводів сторін.

Так, у ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , апеляційний суд встановив, що 02 грудня 1998 року ОСОБА_8 на підставі договору дарування набув у власність житловий будинок загальною площею 69,5 кв. м по АДРЕСА_1 . 25 вересня 2008 року ОСОБА_8 отримав свідоцтво про право власності на будівлю автомийки з експрес-кафе літ. О, загальною площею 283,30 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважаючи, що вказане нерухоме майно було набуте подружжям у 2008 році, суд визнав його спільною сумісною власністю подружжя.

З таким висновком погодитися не можна, оскільки апеляційний суд у порушення вимог ст. 60 СК України не встановивчас набуття цього майна і не перевірив доводів відповідача, що цей об`єкт нерухомості був створений внаслідок реконструкції житлового будинку, набутого у власність на підставі договору дарування від 02 грудня 1998 року, тобто до шлюбу і до встановленого судом факту проживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, після проведення якої було змінено цільове призначення цього майна.

У частині першій ст. 62 СК України визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.

З урахуванням вказаного, для визнання нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, суд повинен встановити участь кожного з подружжя у реконструкції цього приміщення та з урахуванням цього визначити частки сторін у цьому майні».

Однак, за змістом ст. 417 ч. 2 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

При новому апеляційному перегляді цієї справи у вищезазначеній частині, зокрема щодо нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 апеляційним судом встановлено таке.

За адресою АДРЕСА_1 знаходяться окремо:

- житловий будинок площею 69,5 кв. м (літ. А), який ОСОБА_2 дійсно отримав в дар на підставі договору дарування 02 грудня 1998 року (т.с. 1 а.с. 203-204) та ще до спільного сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з лютого 2005 року по 25 жовтня 2008 року без реєстрації шлюбу, а тому є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , який досі існує за вказаною адресою окремо (технічний паспорт від 25.11.2011 року т.с. 4 а.с. 198-205), та відносно якого первісний позивач ОСОБА_3 у цій справі будь-яких позовних вимог не заявляла взагалі; належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні;

- нежитлове приміщення площею 283,30 кв. м (будівля автомийки з експрес-кафе, літ. О-2, рік побудови 2006-2009 т.с. 4 а.с. 200 технічний паспорт від 25.11.2011 року), саме яке й було предметом первісних позовних вимог ОСОБА_3 у цій справі та право власності на який було оформлено на ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_7 , виданого 19.12.2012 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради (т.с. 1 а.с. 34, 227), тобто у період зареєстрованого шлюбу сторін у цій справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 25.10.2008 року (свідоцтво про шлюб, копія т.с. 1 а.с. 8) по 15.05.2015 року (рішення суду про розірвання шлюбу, копія т.с. 1 а.с. 76), від якого сторони мають спільну дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, копія т.с. 1 а.с. 7), побудовано ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя.

Налжені, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відстутні.

Тому, суд першої інстанції правильно встановив, що нежитлове приміщення площею 283,30 кв. м (будівля автомийки з експрес-кафе, літ. О-2) є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнав по Ѕ частині власності на останнє за кожним у цій справі.

Те, що суд першої інстанції у цій справі визнав право власності за ОСОБА_3 у цій справі лише на Ѕ частину нежитлового приміщення площею 283,30 кв. м (будівля автомийки з експрес-кафе, літ. О-2) без урахування житлового будинку літ А підтверджується ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2017 року про виправлення описки (т.с. 3 а.с. 163), яка підлягає окремому оскарженню від рішення суду першої інстанції та яка не була предметом апеляційного оскарження та перегляду у цій справі взагалі.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Однак, ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у цій справі у суді першої інстанції, у своїй апеляційній скарзі на підставі ст. 352 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, оскільки, начеб-то, суд вирішив питання про її права (т.с. 3 а.с. 173-178), до якої приєднався ОСОБА_2 , та доданими до них доказами, не довели факту належності станом на час ухвалення рішення суду першої інстанції у цій справі 13 грудня 2016 року на праві особистої власності ОСОБА_1 чи на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будь-якого майна, що було визнано судом першої інстанції у цій справі спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та поділено між ними у рівних частках з визнанням права власності по Ѕ часті за кожним, а саме:

-нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (будівля авто мийки з експрес-кафе, літ. О-2, рік побудови 2006-2009 року т.с. 4 а.с. 200 технічний паспорт від 25.11.2011 року);

-нежитлового приміщення ХІ першого поверху літ. А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (договір купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_2 від 20.092012 року, т.с. 1 а.с. 196-198);

-житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 (право власності зареєстровано на ім`я первісного позивача ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 20098746 від 07.04.2014 року т.с. 1 а.с. 77),

-автомобілю Volkswagen Touran, реєстраційний номер НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 06.05.2011 року на ім`я первісного відповідача ОСОБА_2 , з правом користування ОСОБА_9 , ОСОБА_3 т.с. 1 а.с. 160-161);

-автомобілю Ford Transit, реєстраційний номер НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 від 23.05.2013 року на ім`я первісного відповідача ОСОБА_2 , з правом користування ОСОБА_3 , ОСОБА_9 т.с. 1 а.с. 160-161),

-автомобілю Volkswagen LT-28, реєстраційний номер НОМЕР_3 , вантажний (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 від 25.09.2008 року на ім`я первісного відповідача ОСОБА_2 т.с. 1 а.с. 160-161);

-мотоциклу Yamaha XV1700, реєстраційний номер НОМЕР_4 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11 від 25.04.2013 року на ім`я первісного відповідача ОСОБА_2 т.с. 1 а.с. 160-161).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що у період придбання вищезазначеного майна обидва ОСОБА_3 та ОСОБА_2 працювали, мали відповідний дохід.

При цьому, не має значення, що у ОСОБА_2 у період придбання вищезазначеного майна у вказаний період цей дохід був більший, ніж у ОСОБА_3 , оскільки остання деякий час займалась доглядом за дитиною, веденням домашнього господарства тощо та не могла мати чи не мала самостійного заробітку.

Але заробіток ОСОБА_2 у вказаний період теж належить до майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив, що вказане майно в силу вимог статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, а тому на підставі ч.1 ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Доводи заяви ОСОБА_2 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 (т.с. 4 а.с. 123-185), які виходять за межі доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій справі, апеляційним судом не приймались до нового апеляційного розгляду (ухвала апеляційного суду т.с. 4 а.с. 190), не приймаються до уваги та не розглядаються у цій справі.

Факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_2 у період з лютого 2005 року по 25 жовтня 2008 року, на якому остання наголошує у своїй апеляційній скарзі (т.с. 3 а.с. 174), спростовується рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року у цій справі в частині, яким вже встановлено факт спільного сумісного проживання однією сім`єю у цій період з лютого 2005 року по 25 жовтня 2008 року без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та яке набрало законної сили 13 листопада 2018 року і є чинним станом на час нового апеляційного перегляду цієї справи (ст. 82 ч. 4 ЦПК України) в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя і зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, та суперечить принципам ст. 3 СК України, за змістом якої сім`ю складають подружжя, а саме: один чоловік та одна жінка, а не один чоловік і дві жінки.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про удаваність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення ХІ першого поверху літ. А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного між нею ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, за 119732,00 грн. (т.с. 1 а.с. 196-198), який до теперішнього часу є дійсним та не визнаний за рішенням будь-якого суду за позовом будь-кого в будь-якій справі удаваним (належні та допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), ґрунтуються на припущеннях.

Хоча, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦУПК України)

Суд першої інстанції правильно виходив із презумпції правомірності вищезазначеного правочину - договору купівлі-продажу нежитлового приміщення ХІ першого поверху літ. А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, за 119732,00 грн. (т.с. 1 а.с. 196-198).

Оскільки, за змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При вищевикладених обставинах, рішенням суду першої інстанції у цій справі, яка є предметом нового апеляційного перегляду в частині поділу майна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не могло бути і не вирішувалось питання про права ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції розглянув дану справу в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 і зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (за виключенням частини рішення суду першої інстанції щодо поділу причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 та визнання за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 права власності по Ѕ частині цього причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 , яке в цій справі вже скасовано в порядку ст.. 367 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року та провадження у цій справі у цій частині закрито) з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно (аналог ст. 89 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, реалізації прав сторін у цій справі, зокрема судом першої інстанції заслуховувались пояснення всіх учасників цієї справи, за клопотанням сторін витребували докази, допитувались свідки та інш.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, аналог ст. 12 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доказами, передбаченими ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі є надані апеляційному суду у цій справі: ОСОБА_1 до її апеляційної скарги докази та у продальшому (т.с. 3 а.с. 180-195, т.с. 5 а.с. 6-9), ОСОБА_3 (т.с. 4 а.с. 198-205), ОСОБА_2 (т.с. 4 а.с. 127-185, 226-262) докази при новому апеляційному перегляді цієї справи.

Однак, останніми в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , не спростовуються правильні висновки суду першої інстанції у цій справі в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 і зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за виключенням частини рішення суду першої інстанції щодо поділу причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 та визнання за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 права власності по Ѕ частині цього причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 , яке в цій справі вже скасовано в порядку ст. 367 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року та провадження у цій справі у цій частині закрито.

Велика Палата Верховного Суду відновила презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу навіть після розірвання шлюбу (постанова від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17).

Дана правова позиція була викладена Великою Палатою нового Верховного Суду Вказана пізніше, ніж правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 08.11.2017 року у справі № 6-1447цс17, на яку у тому числі посилався суд касаційної інстанції у своїй постанові у цій справі (т.с. 4 а.с.91).

В силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, при виборі застосування норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 і зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за виключенням частини рішення суду першої інстанції щодо поділу причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 та визнання за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 права власності по Ѕ частині цього причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 , яке в цій справі вже скасовано в порядку ст. 367 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року та провадження у цій справі у цій частині закрито.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 і зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (за виключенням частини рішення суду першої інстанції щодо поділу причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 та визнання за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 права власності по Ѕ частині цього причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 , яке в цій справі вже скасовано в порядку ст. 367 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року та провадження у цій справі у цій частині закрито) або ж його зміни.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги у повному обсязі, до якої прєднався ОСОБА_2 у цій справі при новому її розгляді, останні не мають права на компенсацію за рахунок ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 212 -214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 255, 367-368, 372-375, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмову ОСОБА_3 від первісних позовних вимог до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в частині поділу - причепу, реєстраційний номер НОМЕР_5 прийняти.

Провадження у справі у цій частині закрити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року у цій справі в частині поділу причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 та визнання за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 права власності по Ѕ частині цього причепу, реєстраційний номер НОМЕР_6 скасувати.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року у цій справі в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 і зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишити без змін.

В іншій частині попереднє судове рішення апеляційного суду у цій справі судом касаційної інстанції не скасовувалось та апеляційним судом при новому апеляційному розгляді цієї справи не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 15.10.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Бєлка В.Ю.