Справа № 350/1935/17
Провадження № 22-ц/4808/541/19
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду від 25 січня 2019 року під головуванням судді Калиній Г.В. у смт. Рожнятів

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив визнати за ним право власності на транспортний засіб марки MERCEDES - BENZ, модель VITO 109 CDI, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 за набувальною давністю.

У зустрічному позові ОСОБА_2 просить зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передати їй автомобіль марки MERCEDES - BENZ, модель VITO 109 CDI, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 у справному стані та у комплекті з оригіналом свідоцтва про реєстрацію вказаного автомобіля у ОСОБА_4 .

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що у 2011 році між ним та відповідачем було досягнуто домовленість про купівлю-продаж транспортного засобу марки MERCEDES - BENZ, модель VITO 109 CDI, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . ОСОБА_3 передав йому вказаний автомобіль. На день передачі транспортного засобу, вказане авто було вантажним, однак в подальшому транспортний засіб було переобладнано у пасажирський, про що свідчить відмітка у технічному паспорті.

По сьогоднішній день вищевказаний транспортний засіб перебуває у його повному володінні, розпорядженні та користуванні, зокрема він здійснював його технічне обслуговування, поточний ремонт, страхування, тощо. Також на його ім`я була видана довіреність від 26 грудня 2012 року, під час оформлення якої 20 серпня 2009 року, ним був проведений повний розрахунок за автомобіль

У вересні 2017 року він звернувся до відповідного реєстраційного органу з метою здійснення реєстрації транспортного засобу на своє ім`я, однак йому роз`яснили, що на автомобіль є заборона у зв`язку з судовими спорами його власника. Він відразу звернувся до власника транспортного засобу, яким є відповідач, однак ОСОБА_3 роз`яснив, що не має можливості допомогти у вирішення вказаного питання.

Через такі обставини він не має можливості у позасудовому порядку відновити своє порушене право, що стосується оформлення правовстановлюючих документів на автомобіль, тому змушений звернутися за захистом своїх прав до суду.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивує тим, що вона та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного подружнього життя надбали ряд майна, яке було поділено між ними рішенням Рожнятівського районного суду від 26 жовтня 2015 року. Зокрема, суд присудив вказаним їй, як одному з подружжя, у власність автомобіль марки MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску. Отже на підставі зазначеного судового рішення саме вона є належним власником спірного автомобіля. Відповідач ОСОБА_3 зазначене судове рішення не оскаржував. Після вступу рішення суду в силу вона звернулась у Територіальний сервісний центр 2642 регіонального сервісного центру в Івано-Франківській області з метою зареєструвати зазначений автомобіль у власність на себе, але листом від 07 квітня 2016 року № 31/9/1546 їй повідомлено, що для цього їй необхідно особисто надати ряд документів, в тому числі свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу. Проте відповідач ОСОБА_3 на її звернення відмовився передати їй автомобіль та документи на нього, мотивуючи тим, що вказане майно відсутнє. На даний час з позовної заяви ОСОБА_1 їй стало відомо, що ОСОБА_3 передав йому автомобіль з повноваженнями, викладеними у довіреності. Тобто між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір доручення, термін дії якого закінчився 26 грудня 2017 року. Вважає, що після закінчення строку дії довіреності позивач повинен повернути автомобіль ОСОБА_3 . Позиція позивача про те, що він купив вказаний автомобіль, нічим не підтверджується. Вважає, що якби Георгієш М.Б. справді мав намір купити автомобіль і вже на час отримання довіреності повністю сплатив ОСОБА_3 вартість автомобіля, то був би укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу у встановленому порядку для даного виду правочинів, а не договір на представництво інтересів. Якщо ж ОСОБА_1 справді сплатив ОСОБА_3 ту чи іншу суму грошових коштів, то це може бути предметом іншого спору між вказаними особами. На даний час позивач-відповідач утримує в себе автомобіль без належних на те правових підстав, оскільки він не є ні власником ні законним користувачем автомобіля. Тому він повинен повернути автомобіль законному власнику, яким згідно судового рішення, є саме ОСОБА_2

Рішенням Рожнятівського районного суду від 25 січня 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю.

Задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 , автомобіль марки «Мercedes-Вenz», модель Vito 109 CDI, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , вартістю 100 387 грн, у справному робочому стані та з оригіналом свідоцтва про реєстрацію вказаного автомобіля у Калуському ВРЕР.

У витребуванні автомобіля у ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1004 грн в рахунок відшкодування судових витрат по справі.

ОСОБА_1 на дане рішення подав апеляційну скаргу у якій зазначає, що при вирішенні справи суд першої інстанції абсолютно не прийняв до уваги вимоги чинного законодавства на яку позивач посилалася, вважає, що суд мав би врахувати не тільки формальні відомості Центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування районів, що транспортні засоби належать подружжю, а й час та джерело набуття і відчуження такого майна.

На момент постановлення оскаржуваного рішення ОСОБА_2 не була законним власником спірного транспортного засобу, оскільки відповідно до даних МРБО не здійснила державну реєстрацію такого права.

Апелянт зазначає, що факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. При проведені оцінки доказів, суд першої інстанції надав перевагу доказам ОСОБА_2 .

Позивачці по зустрічному позові було відомо, що автомобіль було фактично відчужено ще у 2011 році задовго до розірвання шлюбу, оскільки шлюб фактично розірвано у 2015 році, про що свідчить рішення суду.

Також при вирішенні справи по суті, у суді першої інстанції, суд зарахував автомобіль до спільного сумісного майна подружжя та розділив з тих мотивів, що у ОСОБА_3 не було належних доказів, що такий автомобіль фактично відчужено.

Вважає що суд першої інстанції прийняв рішення лише на показах ОСОБА_2 , які не підтверджені належними та допустимими доказами та суперечать матеріалам справи та виходив із внутрішнього переконання, а не вимог закону, що є порушенням.

Апелянт вважає, що в основу судового рішення від 25.01.2019 року було покладено рішення суду від 12.01.2016 року та 26.10.2015 року, які не мають преюдиційного характеру, а тому вважає, що в суду першої інстанції не було правових підстав надавати перевагу наведеним доказам ОСОБА_2 та задовольняти зустрічний позов в частині витребування майна з чудового незаконного володіння.

Вважає що порушено його право, як особи яка набула право на вказаний автомобіль, оскільки він позбавлений реальної можливості переоформити його на своє ім`я.

Суди першої інстанції залишили поза увагою, той факт, що він добросовісно заволодів таким майном, із дозволу та доброї волі відповідача, більше того здійснював обслуговування та ремонт авто, і постійно, відкрито та безперервно користувався ним.

Вважаю, що суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, та постановив частково незаконне рішення по справі, як є підлягає скасуванню.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, та представника ОСОБА_2 , який заперечив доводи скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2015 року ОСОБА_2 при поділі спільного майна подружжя виділено у власність автомобіль марки «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», державний номерний знак НОМЕР_2 , 2003 року випуску, НОМЕР_3 червоного кольору, № двигуна НОМЕР_4 , № кузова НОМЕР_5 , (а. с. 42-47).

Для здійснення перереєстрації автомобіля марки «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», державний номерний знак НОМЕР_2 Труняк Ж ОСОБА_6 , крім іншого, необхідно надати до відповідного органу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, що підтверджується копією повідомлення територіального сервісного центру 2642 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області (а. с. 48).

Вартість вказаного транспортного засобу на час проведення останньої оцінки становила 100 387 грн без врахування ПДВ, що підтверджується висновком №10/11 від 10 листопада 2017 року оцінювача ОСОБА_7 (а. с. 6).

Спірний автомобіль зареєстрований 23 серпня 2012 року за відповідачем ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а. с. 7).

ОСОБА_3 26 грудня 2012 року уповноважив ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладати правочини щодо експлуатації та розпорядження спірним транспортним засобом, довіреність видана терміном на 5 років та дійсна до 26 грудня 2017 року, що підтверджується копією довіреності (а. с. 8).

На підставі рішення суду від 26 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили, власником автомобіля марки «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», державний номерний знак НОМЕР_2 є ОСОБА_2 При цьому спірний транспортний засіб з 2012 року був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_3 , який на підставі довіреності передав його у користування іншим особам, у тому числі Георгієш ОСОБА_10 . Термін дії довіреності закінчився 26 грудня 2017 року.

На даний час автомобіль перебуває у користуванні ОСОБА_1 , що стверджується доводами його позовної заяви.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (ч. 1 ст. 244 ЦК України).

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

У справах за позовом про визнання права власності на автомобіль із підстав придбання його за договором купівлі-продажу суд може задовольнити такий позов у тому разі, коли встановить, що сторонами були додержані правила ЦК України щодо укладення договору купівлі-продажу такого майна. Сама по собі довіреність на право користування та розпорядження майном не свідчить про укладення сторонами договору купівлі - продажу автомобіля. Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Належною формою договору купівлі-продажу автомобіля є письмова, що відповідає положенню п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України.

Оскільки довіреність, на відміну від договору, не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що видача довіреності на транспортний засіб без укладення договору купівлі-продажу не може вважатися договором про перехід права власності до особи, на ім`я якої таку довіреність видано.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку копії полісу страхування спірного транспортного засобу на ім`я ОСОБА_1 , оскільки він жодним чином не стверджує про перехід права власності на спірний автомобіль, а свідчить лише про користування ним транспортним засобом відповідно до вимог щодо його експлуатації з обов`язковою наявністю такого полісу.

Георгієш М.Б. не надав суду належних доказів що спірний автомобіль перейшов у його власність.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Аналіз змісту ч. 1 даної статті дає підстави для висновку, що вимоги про визнання за позивачем права власності на річ (майно) за набувальною давністю можливі за умови доведеності належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами сукупності всіх трьох елементів: добросовісності заволодіння чужим майном, відкритості володіння ним та безперервності володіння протягом встановленого Кодексом строку.

Відсутність (недоведеність) одного із названих елементів виключає визнання права власності за набувальною давністю.

Зі змісту позовної заяви та з матеріалів справи, зокрема копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 7), вбачається, що ОСОБА_1 було відомо про власника автомобіля на час передачі йому у користування і такий належав ОСОБА_3 Спірний автомобіль ОСОБА_1 не зміг зареєструвати на своє ім`я оскільки для вчинення будь-яких дій щодо транспортного засобу існувала заборона у зв`язку із судовими справами його власника.

Доводи позивача про здійснення ним технічного обслуговування, переобладнання та постійне користується ним, не є підставою вважати, що ОСОБА_1 набув права власності на спірний транспортний засіб за набувальною давністю.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано в оскаржуваному рішенні прийшов до переконання про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на автомобіль за набувальною давністю, визначені ст. 344 ЦК України та про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Ц України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При зверненні до суду зі зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначила підставою такого звернення ст. 387 ЦК України відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тобто даною нормою передбачено право власника майна на його витребування із чужого незаконного володіння як спосіб цивільно-правового захисту права власності.

Власник майна повинен довести, а суд встановити факти, які не тільки доводять право власності позивача на майно, а і його право на витребування цього майна: вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача, незаконність володіння відповідачем майном позивача, відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально - правових відносин щодо спірного майна.

Предметом позову є вимога власника, який не володіє майном, до особи, яка незаконно заволоділа цим майном.

ОСОБА_2 є власником спірного транспортного засобу, який на даний час перебуває у володінні та користуванні ОСОБА_1 , тому відповідно до вимог вищенаведених правових норм спірний автомобіль обґрунтовано судом витребувано з його володіння на користь ОСОБА_2 , як законного власника.

Судом першої інстанції встановлено, що для перереєстрації транспортного засобу ОСОБА_2 необхідно надати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 до позовної заяви надав копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Таке свідоцтво про реєстрацію спірного автомобіля знаходиться у нього, тому суд при постановленні рішення правильно витребував у нього дане свідоцтво.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Оскільки спірний транспортний засіб та реєстраційні документи знаходяться у ОСОБА_1 , а не у ОСОБА_3 , тому суд обґрунтовано також відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 за їх безпідставністю. З такими доводами погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апелянта що суд першої інстанції постановив рішення лише на доказах, поданих ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу.

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 25 січня 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк