П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва» про визнання основним квартиронаймачем,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року позивач звернувся до суду з вимогами про визнання його основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 . Посилався на те, що 27.09.1977 року був виданий ордер на двохкімнатну квартиру на сім`ю з двох осіб - матір ОСОБА_2 та дочка - ОСОБА_3 . Особовий рахунок було відкрито на ім`я ОСОБА_2 14.07.1982 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 і позивач почав проживати в спірній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір ОСОБА_2 , договір найму житлового приміщення після її смерті не переукладався, але фактичними наймачами квартири залишились дружина позивача та сам позивач. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дружина позивача - ОСОБА_3 . Після смерті дружини позивач звернувся до Деснянської районної державної адміністрації із заявою про переукладення договору найму, але в цьому йому було відмовлено. В якості підстави для відмови було зазначено те, що позивач не є членом сім`ї наймача і в квартирі не зареєстрований. Вважає, що оскільки він та його покійна дружина постійно проживали разом у квартирі, вели спільне домашнє господарство, весь час мали взаємні права та обов`язки, він набув право користування спірною квартирою, тому і звернувся до суду за захистом своїх житлових прав.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року вищезазначений позов задоволений, визнано ОСОБА_1 основним квартиронаймачем та зобов`язано Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію укласти з позивачем договір найму житлового приміщення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити. Обґрунтував скаргу тим, що висновки суду не є законними, оскільки позивач в квартирі не зареєстрований та квартира не приватизована, а тому належить до державного житлового фонду, і єдиною підставою на вселення в квартиру з таким статусом є ордер. Таким чином ОСОБА_2 до даного часу є основним квартиронаймачем квартири, а її донька - ОСОБА_3 мала право користування вказаною квартирою. За відсутності письмової згоди членів сім`ї наймача вселення позивача в спірну квартиру не свідчить про набуття права користування нею. Після смерті основного наймача у 1990 році її донька до моменту своєї смерті - 2018 року (маже 28 років), не зверталася до районної адміністрації для внесення відповідних змін до договору найму житлового приміщення. Крім того акт від 30.07.2018 року, наданий позивачем на підтвердження факту постійного проживання, не є належним доказом у справі, оскільки складений і підписаний неуповноваженими на це особами і не відповідає вимогам, встановленим для таких актів. В довідках про звільнення позивача з місць позбавлення волі зазначена адреса спірної квартири як адреса, куди повертається особа після відбування покарання, що є можливим припущенням і нічим не підтверджено. Крім того по спірній квартирі існує заборгованість зі сплати житлово-комунальних платежів, яка станом на 24.09.2018 року становить 87 787,61 грн. Це свідчить про недобросовісне виконання позивачем обов`язків по сплаті за її утримання. Крім того покази свідків в судовому засіданні, які підтвердили факт проживання позивача у квартирі та несення витрат по її утриманню, і які взяті судом до уваги, не підтверджені іншими належними, відтак займає її протиправно. За таких умов судом під час розгляду справи не було з`ясовано всіх обставин, що мають значення для справи, а викладені у рішенні суду висновки є необ`єктивними та незаконними.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції відсутні.

В ході розгляду справи судом встановлено, що померла ОСОБА_3 є рідною донькою померлої ОСОБА_2 , яка отримала ордер на вселення і була основним квартиронаймачем спірної квартири . При цьому також була зазначена у згаданому ордері. Згідно акту про встановлення факту проживання, ОСОБА_1 з 1982 року постійно проживав в квартирі разом із тещею ОСОБА_2 та дружиною ОСОБА_3 Вказані особи фактично жили однією сім`єю, спору щодо проживання між ними не було. Громадський порядок не порушувався. Після смерті тещі та дружини, ОСОБА_1 продовжував проживати за вказаною адресою. Підставою для задоволення позову стало встановлення судом обставин, що підтверджують факт вселення позивача до спірної квартири зі згоди квартиронаймача, та те, що він фактично був членом сім`ї померлої ОСОБА_2

Обґрунтовуючи незаконність оскаржуваного рішення суду, апелянт стверджував про те, що позивач до спірної квартири був вселений без будь якої правової підстави, відтак не набув статусу члена сім`ї квартиронаймача та не має права претендувати на проживання в спірній квартирі. Окремо зазначав також і про те, що суд безпідставно вважав. що до померлої дружини позивача перейшли права основного квартиронаймача вказаної квартири, а представлені позивачем докази з цього приводу не є належними. З наведеною позицією апелянта колегія суддів апеляційного суду погодитися не може з огляду на наступне.

Приписами статті 12 ЦПК України встановлений принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Позивач звертаючись до суду вказав, що до спірної квартири він заселився після укладення шлюбу з ОСОБА_3 14.07.1982 року. На той час основним квартиронаймачем була матір дружини - ОСОБА_2 . Як ОСОБА_2 так і ОСОБА_3 вселилися в квартиру на підставі ордеру від 27.09.1977 року як одна сім`я. Посилався на те, що він у спірній квартирі проживав разом зі своєю дружиною та її матір`ю ОСОБА_2 на протязі восьми років до смерті останньої у 1990 році. Після цього фактично наймачем квартири залишилася дружина позивача, яка хоча і не переукладала договору найму житлового приміщення, однак вселялася в спірну квартиру з самого початку разом з основним квартиронаймачем, була членом її сім`ї, відтак набула прав основного квартиронаймача вказаної квартири. В подальшому у спірній квартирі позивач прожив разом з ОСОБА_3 майже 28 років після смерті тещі ОСОБА_2 . На підтвердження вищевказаних обставин позивачем були надані ряд письмових доказів, викликані і допитані в ході розгляду справи ряд свідків. Відповідач, стверджуючи про недоведеність таких посилань позивача, тим не менш доказів на спростування його позиції та представлених на її підтвердження доказів не надав. Фактично уся позиція відповідача зводиться до критики посилань та доказів позивача, при цьому без представлення контрдоказів га підтвердження своїх тверджень. За таких умов, враховуючі встановлений принцип змагальності цивільного процесу, колегія суддів вважає, що позиція відповідача залишилася недоведеною, відтак не може бути прийнята судом і не може обґрунтовувати підстав для відхилення наданих позивачем матеріалів.

Згідно зі ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Положеннями ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України).

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що оскільки позивач, його дружина ОСОБА_3 та її матір ОСОБА_2 спільно проживали, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, позивач проживав у спірному житлі як член сім`ї основного квартиронаймача.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 106 Житлового Кодексу України зміна договору найму жилого приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї допускається в разі, якщо повнолітній член сім`ї наймача за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагає визнати його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що зазначена правова норма прямо передбачає такий спосіб захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача як визнання його наймачем житлового приміщення замість померлого наймача, яка була членом його сім`ї. Таким чином вимоги позивача колегія суддів вважає обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги - фактичною незгодою відповідача з рішенням суду першої інстанції, яка, однак, належним чином не підтверджена та не доведена.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Д.О. Таргоній

К.П. Приходько