печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Литвинової І. В.

при секретарі Винник С. М.,

за участі;

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Куценка О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом про захист його прав як споживача, з врахуванням заяви про збільшення суми ціни позову від 21 лютого 2019 року, стягнувши з відповідача суму у розмірі 595 861, 36 доларів США та 88 198, 25 грн, у зв`язку із неповерненням грошових коштів за договорами № SAMDN2156 від 27 квітня 2010 року, № SAMDN7379 04 липня 2011 року, № SAMDNWFD400 від 20 грудня 2013 року, № SAMDNWFD300 від 26 грудня 2013 року, № SAMDN8765 від 27 червня 2012 року, № SAMDN8366 17 травня 2010 року, № SAMDN6871 від 08 лютого 2013 року, № SAMDN3097 від 19 березня 2013 року, № SAMDN8768 від 27 червня 2012 року, укладених сторонами у справі /т. І а. с. 2-101, 166-168/.

Ухвалою судді від 11 грудня 2018 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 18 грудня 2018 року представником позивача подано два примірника позовної заяви /т. І а. с. 106-110/.

20 грудня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у порядку загального позовного провадження /т. І а. с. 111-112/.

Від представника відповідача до суду 24 січня 2019 року надійшов відзив на позовну заяву, у якому позов не визнано стороною відповідача та порушено перед судом питання витребування оригіналів документів, які надані у вигляді копій як додатки до позовної заяви /т. І а. с. 118-124/.

29 січня 2019 року представник позивача подав клопотання про витребування доказів та відповідь на відзив сторони відповідача /т. І а. с. 139-140, 147-149/.

Ухвалою суду, постановленою 31 січня 2019 року у підготовчому судовому засіданні на місці, без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів, зобов`язано відповідача надати належним чином засвідчену копію договору та виписки про рух коштів на рахунках /т. І а. с. 160/.

22 лютого 2019 року представником позивача подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, на яку 11 березня 2019 року від сторони відповідача надійшов відзив /т. І а. с. 166-173, 240-244/.

27 лютого 2019 року відповідачем направлено до суду засобами поштового зв`язку лист-відповідь на виконання ухвали суду від 31 січня 2019 року, постановленої у підготовчому судовому засіданні, щодо витребування письмових доказів /т. І а. с. 198/.

Ухвалою від 25 березня 2019 року у справі закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнала, заперечувала проти його задоволення, посилаючись на доводи у відзивах.

Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судовим розглядом встановлено, що 27 квітня 2010 року сторонами: позивачем та відповідачем в особі філії у м. Сімферополь АР Крим (пров. Героїв Аджимушкая, буд. 1), було укладено депозитний договір № SAMDN2156, на виконання якого на рахунок № НОМЕР_1 було внесено 7 000, 00 доларів США /т. І а. с. 54, 55-56, 57-61, 62/.

17 травня 2010 року сторонами було укладено депозитний договір № SAMDN8366, на виконання якого на рахунок № НОМЕР_2 було внесено 5 000, 00 доларів США /т. І а. с. 45, 46, 47, 48-52, 53/.

04 липня 2011 року сторонами укладено депозитний договір № SAMDN7379, на виконання якого на рахунок № НОМЕР_3 було внесено 5 000, 00 доларів США /т. І а. с. 38, 39-40, 41-44/.

26 червня 2012 року сторонами укладено депозитний договір № SAMDN8765, на виконання якого на рахунок № НОМЕР_4 було внесено 33 000, 00 доларів США /т. І а. с. 32, 33-34, 35-37/.

27 червня 2012 року сторонами у справі укладено депозитний договір № SAMDN8768, на виконання на рахунок № НОМЕР_10 було внесено 8 200 доларів США /т. І а. с. 11, 12-18, 19-21/.

19 березня 2013 року сторонами укладено депозитний договір № SAMDN6871, на виконання якого на рахунок № НОМЕР_5 було внесено 20 000, 00 грн /т. І а. с. 63, 64, 65-66, 67-69, 70/.

19 березня 2013 року сторонами укладено депозитний договір № SAMDN3097, на виконання якого на рахунок № НОМЕР_6 було внесено 24 800 доларів США /т. І а. с. 71, 72-90, 91-94/.

20 грудня 2013 року було укладено депозитний договір № SAMDNWFD400, на виконання якого на рахунок № НОМЕР_7 було внесено 34 300, 00 доларів США /т. І а. с. 28, 29-30, 31/.

26 грудня 2013 року було укладено депозитний договір № SAMDNWFD300, на виконання якого на рахунок № НОМЕР_8 було внесено 25 000, 00 доларів США 26 грудня 2013 pоку та 900, 00 доларів США - 05 лютого 2014 pоку /т. І а. с. 22, 23-25, 26-27/.

Навесні, як зазначає позивач, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки позивача було заблоковано відповідачем і нарахування відсотків було припинено.

23 листопада 2018 року в AT КБ «ПРИВАТБАНК» отримано заяву позивача від 22 листопада 2018 року (вх. № 438445-ВБ) про розірвання усіх зазначених вище договорів, видачу вкладів та відсотків, а 30 листопада 2018 року - повторно (вх. № 442998-ВБ) /т. І а. с. 95, 96/.

Проте, вимоги позивача не було виконано відповідачем.

З наведених обставин справи вбачається, що між сторонами були укладені договори банківського вкладу зі строком на 12 місяців, але з умовою автоматичної пролонгації договору на той же строк. Підставою припинення договірних правовідносин сторонами визначена заява клієнта про відмову від продовження строку вкладу. Така заява була подана позивачем 23 листопада 2018 року, 30 листопада 2018 року повторно, які залишено без реагування відповідачем.

Суд переконаний, що для перевірки наявності відкритих на ім`я позивача рахунків та ідентифікації його особи у відділеннях об`єктивних перешкод не вбачається, відсутність, як наголошувалося стороною відповідача, первинної документації з відділень, розташованих на тимчасово окупованих територіях, не є достатньою підставою для відмови у видачі депозитних коштів та сум нарахованих процентів їх власнику.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечено отримання інформації на паперовому носії.

Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити.

Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій.

До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Пунктом 5.1 глави 5 Положення № 254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується у регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Доводи відповідача про те, що у зв`язку з окупацією території Автономної Республіки Крим банк не може перевірити інформацію щодо наведених депозитних договорів, не є переконливими, оскільки договори банківських рахунків укладені безпосередньо з самостійною юридичною особою, АТ КБ «ПриватБанк», а не з його кримською філією, що не є суб`єктом цивільного права, не наділена правосуб`єктністю. Відтак банк зобов`язаний зберігати подібну інформацію, й за усіма обставинами у банку має бути наявна вся необхідна інформація за цими договорами, зокрема, у регістрах аналітичного обліку, як то передбачено Положенням НБУ № 254.

Частиною першою ст. 1058 Цивільного кодексу України визначається, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором (п. 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516.

Згідно п. 1.2. Положення від 03 грудня 2003 року № 516, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит).

За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором (абз. 2 п. 3.3. Положення від 03 грудня 2003 року № 516).

Частина перша ст. 1061 Цивільного кодексу України визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Абзацом першим п. 3.5. Положення від 03 грудня 2003 року № 516 встановлено, що проценти на банківський вклад (депозит) виплачуються вкладникові на його вимогу відповідно до строків, визначених у договорі банківського вкладу (депозиту).

Відповідно до абз. 2 п. 1.6. Положення від 03 грудня 2003 року № 516, банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Згідно із змістом статті 47 цього Закону встановлено, що банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг.

До банківських послуг належать, зокрема, і розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто надавати послуги з розміщення банківського вкладу дозволяється лише юридичним особам. Зважаючи на вищевикладене, надання послуг з розміщення депозиту здійснює саме банк, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно із положенням, статутом, довіреністю, то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Відтак, саме банк (а не його структурна одиниця) має відповідати за зобов`язаннями, взятими на себе укладеним договором.

Згідно з частиною першою ст. 1060 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої ст. 1060 Цивільного кодексу України, банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин.

Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 01 червня 2016 року у справі № 2558цс15, від 28 вересня 2016 року у справі №6-1699цс16, від 13 березня 2017 року у справі №6-2128цс16.

Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення чи філії не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку.

Відповідно до статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (частини перша, друга статті 1067 Цивільного кодексу України ).

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 1070 Цивільного кодексу України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Згідно з приписами частини першої, другої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, встановлені письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України.

Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як визначено положеннями частини першої статті 13 ЦПК України.

Наявність договірних зобов`язань та факт внесення грошових коштів позивачем підтверджується наданими суду доказами, а саме договором та банківськими квитанція, оригінали яких оглянуті судом. При цьому слід зазначити, що судом, за клопотанням позивача, вживались заходи щодо надання стороною відповідача будь-яких даних про стан рахунку позивача, сум, що обліковуються на ньому, нарахованих відсотків. Проте вимоги суду залишились невиконаними, з посиланнями на відсутність у банку доступу до свого майна - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», що було призначене для діяльності банківської установи на території АР Крим, зокрема, до документів, договорів з клієнтами, платіжних документів, документів каси, готівки. Тому, на підставі частини десятої ст. 84 ЦПК України, у зв`язку з неподанням відповідачем доказів, витребуваних судом, суд вважає за можливе визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, а саме обставини щодо наявності невиконаного зобов`язання щодо договору вкладу, сум вкладу та відсотків за користування ним.

У цілому відповідач по суті не заперечував факту існування договорів між сторонами, доводи відзиву зводяться до незгоди із розрахунками сум сторони позивача. Частина третя статті 551 Цивільного кодексу України з урахуванням положень статті 3 Цивільного кодексу України щодо загальних засад цивільного законодавства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої ст. 551 Цивільного кодексу України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов`язання (разом із нарахованою індексацією та трьома процентами річних), суд застосовує до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно із частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з наведеного, суд застосовує для обчислення суми індексації грошового боргу та процентів положення статті 625 та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.

Перевіривши наданий представником позивача розрахунки грошових сум, суд приходить до висновку про його правильність у частині нарахувань 3 % річних, а оскільки сума пені значно перевищує розмір суми вкладу з 3 % річних, суд на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України вважає за можливе зменшити її до сум вкладів.

Відтак позов підлягає задоволенню частково.

Згідно з пунктом 1 частини другої, шостої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, а з врахування того, що в силу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 615 529, 67 грн в дохід держави.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст. ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст. ст. 1-16, 526, 551, 1058, 1060, 1061, 1066, 1067, 1070 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 1, 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»,

ст. ст. 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність»,

ст. ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,

суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» () на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_9 ) заборгованість за договором:

№ SAMDN2156 від 27 квітня 2010 року в розмірі 7000 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 110, 35 доларів США, ненараховані відсотки в розмірі 3762, 71 доларів США, три проценти річних в розмірі 48, 33 доларів США, пеню в розмірі 7000 доларів США;

№ SAMDN7379 від 04 липня 2011 року в розмірі 5000 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 75,34 доларів США, ненараховані відсотки в розмірі 1862,04 доларів США, три проценти річних в розмірі 34,52 доларів США, пеню в розмірі 5000 доларів США;

№ SAMDN8765 від 27 червня 2012 року в розмірі 33000 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 234,17 доларів США, ненараховані відсотки в розмірі 15424,88 доларів США, три проценти річних в розмірі 227,84 доларів США, пеню в розмірі 33000 доларів США;

№ SAMDN8366 від 17 травня 2010 року в розмірі 5000 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 79,68 доларів США, ненараховані відсотки в розмірі 2704,98 доларів США, три проценти річних в розмірі 34,52 доларів США, пеню в розмірі 5000 доларів США;

№ SAMDN6871 від 08 лютого 2013 року в розмірі 20000 грн. суми вкладу, ненараховані відсотки в розмірі 17014,17 грн., три проценти річних в розмірі 138,08 грн., пеню в розмірі 20000 грн., інфляційні нарахування в розмірі 646 грн.;

№ SAMDN8768 від 27 червня 2012 року в розмірі 14132,68 доларів США суми вкладу, ненараховані відсотки в розмірі 6378,62 доларів США, три проценти річних в розмірі 97,57 доларів США, пеню в розмірі 14000 доларів США;

№ SAMDN3097 від 19 березня 2013 року в розмірі 24800 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 1944,68 доларів США, ненараховані відсотки в розмірі 11361,87 доларів США, три проценти річних в розмірі 171,22 доларів США, пеню в розмірі 24000 доларів США;

№ SAMDNFD400 від 20 грудня 2013 року в розмірі 34300 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 680,95 доларів США, ненараховані відсотки в розмірі 12886,32 доларів США, три проценти річних в розмірі 236,81 доларів США, пеню в розмірі 30000 доларів США;

№ SAMDNFD300 від 26 грудня 2013 року в розмірі 25900 доларів США суми вкладу, нараховані відсотки в розмірі 1469,71 доларів США, ненараховані відсотки в розмірі 10908,40 доларів США, три проценти річних в розмірі 178,82 доларів США, пеню в розмірі 25000 доларів США.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» () в дохід держави судовий збір в розмірі 615 529, 67 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова