ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 572/940/16-ц

провадження № 61-12294 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Антоненко Н. О. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року в складі судді Довгого І. І. та на ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 02 березня 2017 року в складі колегії суддів Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

18 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з ОСОБА_2 116 739,72 грн заборгованості за договором позики, з яких: 100 000 грн - сума боргу, 16 739,72 грн - 10 % річних від простроченої суми.

В обґрунтування своїх вимог указував, що 28 квітня 2014 року між ним та відповідачем укладений договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 отримала від нього 100 000 грн, що підтверджується розпискою, та зобов`язалась повернути йому таку ж суму грошових коштів. Строк повернення визначений договором в один місяць із моменту укладення договору. У добровільному порядкуборжник суму позики не повернула.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , яким просила визнати недійсними договір позики від 28 квітня 2014 року та розписку, складену на підставі цього договору.

Зустрічні вимоги мотивувала тим, що 19 травня 2014 року вона була прийнята на роботу касиром у Сарненське відділення ТОВ «Міжрегіональні ресурси».

Договір позики від 28 квітня 2014 року та розписка були написані під психологічним тиском і шляхом обману з боку ОСОБА_1 , який є керівником Рівненській філії ТОВ «Міжрегіональні ресурси».

Уважала, що договір укладений, а розписка написана нею під впливом обману та насильства, що є підставами для задоволення позову.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено, визнано недійсним договір позики від 28 квітня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та розписку від 28 квітня 2014 року.

Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 довела в установленому законом порядку, що не отримувала від ОСОБА_1 кошти за договором позики від 28 квітня 2014 року, а наявні в справі письмовий договір та розписка не є тими доказами, які безперечно підтверджують факт отримання ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_1 .

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 02 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року - без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та на підставі належних доказів дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та порушення норм процесуального права.

Заперечення/відзив на касаційну скаргу

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_2 на дану касаційну скаргу, в якому вона просила залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 28 квітня 2014 року ОСОБА_1 як позикодавець і ОСОБА_2 як позичальник уклали договір позики грошових коштів, згідно з пунктами 1.1, 4.1 якого позикодавець передає у власність позичальникові 100 000 грн, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів зі строком повернення один місяць з моменту укладення договору.

Відповідно до пункту 3.1 указаного договору позика надається шляхом передачі готівкових коштів позичальнику. На підтвердження факту передання позикодавцем відповідно до умов цього договору суми грошових коштів позичальнику, позичальник надає розписку позикодавцю про отримання суми грошових коштів.

Якщо сума позики своєчасно неповернута, позичальник зобов`язується сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10% річних від простроченої суми (пункт 7.1. договору).

Відповідно до розписки від 28 квітня 2014 року ОСОБА_2 на виконання договору позики від 28 квітня 2014 року отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 100 000 грн.

Свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 дали суду показання, що вони, як і ОСОБА_2 , працювали в ТОВ «Міжрегіональні ресурси» та як і інші працівники при прийнятті на роботу підписували серед інших документів розписку про отримання коштів, оскільки це було обов`язковою умовою прийняття на роботу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вимогам закону.

Предметом спору у даній справі є стягнення коштів за договором позики, який за безгрошовістю оспорює позичальник.

Підставами недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичнх наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

В обгрунтування зустрічних позовних вимог про визнання недійсними договору позики та складеної на його виконання розписки ОСОБА_2 посилалась на те, що підписала їх під впливом обману та психологічного тиску зі сторони позичальника, якого до працевлаштування в Сарненьске відділеня ТОВ «ДТ Міжрегіональні ресурси» не знала.

Зазначені ОСОБА_2 обставини визначені статтями 230 і 231 ЦК України як підстави недійсності правочину.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях ОСОБА_1 , істотність значення обставин, щодо яких ОСОБА_2 введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (частина перша статті 231 ЦК України).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Така розписка відповідно до вказаної норми матеріального права та неодноразово висловленої у постановах Верховного суду України позиції щодо застосування норм права у спірних правовідносинах є доказом не лише факту укладення договору позики, а й доказом передачі позикодавцем певної грошової суми позичальнику.

За змістом статті 1051 ЦК України рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, укладеним у письмвій формі. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Пославшись в обгрунтування позовних вимог на обставини, які відповідно до статетй 230, 231, 1051 ЦК України є підставами як недійсності оспорених нею правочинів, так і підставами доводити безгрошовість договору позики показаннями свідків, ОСОБА_2 . не зазначила, у чому полягає обман і психологічний тиск, під впливом яких нею вчинено оспорені правочини, не навела обставини на підтвердження наявності умислу в діях позикодавця. Суди першої та апеляційної інстанцій таких обставин не встановили та безпідставно дійшли висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання договору позики і розписки недійсними.

Не відповідає положенням закону і висновок суду першої інстанції, з яким помилково погодився апеляційний суд, що ОСОБА_2 не отримувала від ОСОБА_1 кошти за договором позики від 28 квітня 2014 року, адже письмовий договір та розписка відповідно до статті 1047 ЦК України є підтвердженням укладення догвору позики та факту отримання позичальником визначеної у договорі грошової суми.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій у даній справі зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень та ухвалення нового рішення.

Судами встановлено факт укладення сторонами договору позики від 28 квітня 2014 року про отримання ОСОБА_2 100 000 грн у борг від ОСОБА_1 , які не повернуті у передбачений договором строк, а тому наявні правові підстави для задоволення позову позикодавця та стягнення на його користь відподвіних сум з ОСОБА_2 : 100 000 грн позики та 16 739,72 грн як 10% річних від простроченої суми, що не суперечить положенням статті 625 ЦК України.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 02 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 116 739,72 грн заборгованості за договором позики.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1167,4 грн судового збору, сплаченого за подачу позову, 1284,14 грн - за подачу апеляційної скарги та 2062,31 грн - за подачу касаційної скарги в даній справі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Антоненко

Судді І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук