Справа № 305/1540/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 червня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Готри Т.Ю.,

суддів: Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.,

з участю секретаря судових засідань: Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-х осіб Рахівської міської ради, Рахівської державної нотаріальної контори, про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та визнання права власності на спадкове нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 04 грудня 2018 року, повний текст рішення складено 12.12.2018, ухвалене суддею Ємчук В.Е,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , 3-х осіб Рахівської міської ради, Рахівської державної нотаріальної контори, про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та визнання права власності на спадкове нерухоме майно.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . На момент смерті матері він проживав разом з нею та вів спільне господарство. Після смерті ОСОБА_3 він продовжував проживати у будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Рахівської міської ради народних депутатів від 18.08.1998 "Про оформлення права власності на житловий будинок" було зареєстровано вказаний життловий будинок у цілому за його батьком ОСОБА_4 , та видано свідоцтво про право власності.

Вважає, що дане рішення було ухвалено з порушенням його прав, де було включено одну будівлю, яку він збудував за власні кошти в 1980 році, а також з порушенням Цивільного кодексу України, оскільки 1/2 частки будинку належала померлій ОСОБА_3 , і ОСОБА_4 спадщину в 1/2 не прийняв та належним чином її не оформив, а оформив все майно на себе, хоча будинок був збудований ОСОБА_3 у 1950 році.

У виконавчому кресленні проекту забудови земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , забудовник ОСОБА_4 , вказані три будови, хоча в натурі є чотири будови й п`ятий сарай. Всі вони були збудовані до 1980 року і після того й по теперішній час ніяке будівництво не проводилось. Отже рішення виконкому Рахівської міської ради від 27.09.1996 року №56 про надання дозволу на забудову видалось на вже фактично збудовані будови.

05.12.2000 ОСОБА_4 було складено заповіт на користь ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, після чого 17.12.2013 Рахівською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 .

Про те, що все майно належить ОСОБА_2 йому стало відомо у 2016 році і спір між ними виник через те, що остання пошкодила його водопровідну лінію, яка проходить по земельній ділянці померлих батьків і заборонила йому користуватися його майном, в результаті чого він вимушений був звернутися до суду з позовом про відновлення водопровідної лінії, за результатами розгляду якого ОСОБА_2 зобов`язано відновити водопостачання до його будинку шляхом ремонту. Своїми діями ОСОБА_2 порушила принцип добросусідства.

На підставі наведеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд скасувати рішення Рахівської міської ради від 18.08.1998 року за №55 про оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 в цілому за ОСОБА_4 та свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 ; скасувати свідоцтво за заповітом від 17 грудня 2013 року, видане Рахівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 ; визнати за ним право власності на 1/2 всього майна по АДРЕСА_1 .

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 04 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.

Вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що він 07.08.2009 звертався із заявою до Рахівської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом на майно, що залишилося після смерті його матері ОСОБА_3 , а саме 1/2 спірного будинку, так як на момент її смерті він проживав разом з нею та вів спільне господарство. Після смерті ОСОБА_3 він продовжував проживати у будинку АДРЕСА_1 .

Також 03.02.2012 ним подана заява до Рахівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за померлим батьком ОСОБА_4 , а у 2013 році йому стало відомо про заповіт його батька.

14.03.2013 він звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, однак у задоволенні його позову було відмовлено.

Вказував, що спірний будинок був збудований його мамою ОСОБА_3 у 1950 році без відповідних документів і відповідно право власності за нею належним чином не було оформлено. Згодом, рішенням виконавчого комітету Рахівської міської ради народних депутатів від 18.08.1998 було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок в цілій частині за його батьком ОСОБА_4 та видано відповідне свідоцтво про право власності. Дане рішення ухвалене з порушенням його прав, оскільки таким було включено до загального майна одну будівлю, яку він збудував за власні кошти в 1980 році та 1/2 майна покійної матері ОСОБА_3 , яким він вступив у користування та володіння як спадкоємець.

Сторони у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином (під розписку), а тому їх неявка згідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції установлено, що згідно рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради народних депутатів від 18.08.1998 за №55 "Про оформлення права власності на житловий будинок" житловий будинок, що розташований у АДРЕСА_1 , в цілій частині зареєстрований за ОСОБА_4 та видано належне свідоцтво про право власності (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що стверджується повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Рахівського районного управління юстиції у Закарпатській області від 25.04.2012 (а.с.6).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 грудня 2013 року, виданого Рахівською державною нотаріальною конторою, спадкове майно за померлим ОСОБА_4 , яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , прийняла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканка АДРЕСА_2 (а.с.7).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки такого суд дійшов з додержанням вимог закону з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ст.328 ЦК України громадянин набуває права власності на майно на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з положеннями ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст.1223 ЦК України).

Доводи апелянта про те, що після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , він є спадкоємцем 1/2 частки майна, що належало їй, є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять доказів належності спірного майна його матері ОСОБА_3 , а також доказів на підтвердження факту прийняття спадщини за померлою ОСОБА_3 , яка відкрилася ще 05.05.1994 року, в порядку передбаченому нормами Цивільного кодексу Української РСР, які були чинними на момент відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Однак позивач доказів щодо прийняття спадщини після смерті матері суду не надав.

Також не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради народних депутатів від 18.08.1998 року за №55 прийнято з порушенням вимог закону, оскільки таке прийняте в межах повноважень та на підставі поданих ОСОБА_4 документів. Жодного належного доказу щодо неправомірності вказаного рішення органу місцевого самоврядування, у чому числі що таке порушує його право (включення будівлі, яку він ніби-то збудував у 1980 році та за власні кошти) ним не надано.

Щодо вимоги про скасування свідоцтва за заповітом від 17.12.2013, яке було видане Рахівською держнотконторою ОСОБА_2 , то правомірність видачі такого неодноразово була предметом судового розгляду як суду першої так і апеляційної інстанції, які з`ясовуючи правомірність видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом досліджували спадкову справу, заведену за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та не встановили порушень під час видачі такого, тому суд першої інстанції дійшов привильного висновку про відмову у її задоволенні.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 спірного майна, то така є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, а тому також задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Оскільки ОСОБА_1 не довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами тих обставин, які мають значення для справи та на які він посилався як на підставу своїх вимог, тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відмову у задоволенні його позову.

Таким чином, апеляційний суд уважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 без задоволення, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 04 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 червня 2019 року.

Суддя-доповідач: Судді :