Провадження № 2/752/2980/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28.05.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Власенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів, -

в с т а н о в и в:

у серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася у суд з поовом до ОСОБА_2 про повернення (відшкодування) коштів.

В обгрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 13 листопада 2011 року вона передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США та 88 000 гривень для оформлення 40% корпоративних прав в стоматологічній клініці по вул. Неманській, 6 в м. Києві, що підтверджується відповідною письмовою розпискою про отримання грошових коштів. Відповідач не виконав зазначені зобов"язання.

За таких підстав, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США та 88 000 грн.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2016 року, відкрито провадження у даній справі. (а.с. 17)

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. (а.с. 87 т.1, а.с. 4 т.2)

14 червня 2016 року до Апеляційного суду м. Києва відповідач ОСОБА_2 подав заяву про застосування строку позовної давності. (а.с. 182) Просив відмовити в задоленні позову у зв"язку зі спливом строку позовної давності.

Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року скасовані рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. (а.с. 75 т.2)

19 лютого 2019 року відповідач ОСОБА_2 подав заяву про застосування строку позовної давності. (а.с. 87 т.2) Просить відмовити в задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності.

Також 19 лютого 2019 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву. Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки згідно розписки грошові кошти у зазначених в ній сумах не передавались відповідачу у власність чи користування, їх було отримано ним не як позику чи оплату за надані послуги, а лише як предмет укладеного між сторонами договору в усній форі, який за своєю правовою природою є договором доручення. Розписка не містить обов"язок відповідача повернути ці кошти, а лише доручає оформити на невизначену в ній особу 40% засновницьких прав на стоматологію на АДРЕСА_1 . В даному випадку правовідносини сторін повинні регулюватися не статтею 1212 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, а нормами зобов"язального права, зокрема договором доручення. Той факт, що передані позивачем на виконання доручення грошові кошти перебували у відповідача, не є підставою для застосування положень статті 1212 ЦК України, зумовлюють інші наслідки, передбачені для зобов"язальних правовідносин. У зв"яку з наявністю між позивачем та відповідачем правовідносин договірного характеру, правові підстави для задоволення даного позову відсутні. Доказів визнання укладеного правочину (договору доручення) недійсним або його розірвання позивачем також не надано.

В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та просила суд здовольнити позов з вищевказаних підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та заперечували проти їх задоволення з підстав, наведених у відзиві.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Встановлено що 13 листопада 2011 року ОСОБА_1 передала відповідачу грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США та 88 000 грн. на оформлення 40% засновницьких прав на стоматологічну клініку, розташовану по АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною розпискою. (а.с. 7 т.1) Однак відповідач всупереч вказаним домовленостям не вчинив дій щодо створення товариства з обмеженою відповідальністю та відповідного оформлення засновницьких прав позивача, а передані з цією метою кошти не повернув.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців 03 грудня 2013 року було зареєстровано товариство з обмеженою відповідальністю "Сучасна сімейна стоматологія", керівником цієї юридичної особи вказано ОСОБА_2 , а відомості про інших осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи - відсутні. (а.с. 112 т.1)

Звертаючись у суд з даним позовом, як на правову підставу своїх позовних вимог, ОСОБА_1 посилається на ст. 1212 ЦК України та просить повернути ОСОБА_2 безпідставно набуті 5 000 доларів США та 88 000 грн.

Проте, доводи позивача не відповідають вимогам закону.

Загальні підстави для виникнення зобов"язань у зв"язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадку набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв"язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов"язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наяності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного ата, правочину або інших пістав, передбаених статтею 11 ЦК України).

Об"єктивними умовами виникнення зобов"язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов"яки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов"язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов"язків, зокрема належать договори та інші правочини. Зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Зобов"язання виникають з підстав, устновлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов"язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об"єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розумієтся такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридчному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія ооби, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

Згідно з частиною першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин. для якого законом не встановлена обов"язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксоваий в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатся набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майнбутньому певних цивільних прав та обов"язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15.

Суд погоджується з доводами відповдача про те, що згідно розписки грошові кошти у зазначених в ній сумах не передавались відповідачу у власність чи користування, їх було отримано ним не як позику чи оплату за надані послуги, а лише як предмет укладеного між сторонами договору в усній форі, який за своєю правовою природою є договором доручення. Розписка не містить обов"язок відповідача повернути ці кошти, а лише доручає оформити на невизначену в ній особу 40% засновницьких прав на стоматологію на АДРЕСА_1 .

В даному випадку правовідносини сторін повинні регулюватися не статтею 1212 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, а нормами зобов"язального права, зокрема договором доручення.

Той факт, що передані позивачем на виконання доручення грошові кошти перебували у відповідача, не є підставою для застосування положень статті 1212 ЦК України, зумовлюють інші наслідки, передбачені для зобов"язальних правовідносин. У зв"язку з наявністю між позивачем та відповідачем правовідносин договірного характеру, правові підстави для задоволення даного позову відсутні.

Доказів визнання укладеного правочину (договору доручення) недійсним або його розірвання позивачем також не надано.

За таких підстав, в задовленні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 133-142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, статтями 11, 202, 205, 207, 509, 1212, 1213 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 07 червня 2019 року.

Суддя