ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 року м. Чернівці

Справа № 2-589/2012

Провадження № 22-ц/822/583/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.,

секретар - Скрипка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хотинського районного суду Чернівецької області від 09 квітня 2019 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 до Хотинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про визнання дій щодо складання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів неправомірними, визнання розрахунку незаконним та зобов`язання здійснити вірний розрахунок, головуючий у І-й інстанції - Гураль Л.Л.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою до Хотинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про визнання дій щодо складання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів неправомірними, визнання розрахунку незаконним та зобов`язання здійснити вірний розрахунок.

Вказував на те, що Хотинським РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області йому було вручено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів № 19469 від 21 грудня 2018 року, в якому вказано стягнення в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Сума розрахунку із заборгованості по аліментах вказана 2 609,76 грн.

Зазначав, що вищевказаний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів № 19469 від 21 грудня 2018 року необґрунтований, оскільки згідно з рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 08 серпня 2012 року у справі № 2-589/2012 був виданий виконавчий лист про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 350 грн, а виконавець самостійно без рішення суду збільшив розмір аліментів з 350 грн до 972 грн (50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку).

Просив визнати дії Хотинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області щодо складання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 19469 від 21 грудня 2018 року неправомірними; визнати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів № 19469 від 21 грудня 2018 року, складений Хотинським РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області незаконним; зобов`язати Хотинський РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області до правильного обчислення заборгованості за аліментами відносно заявника ОСОБА_1 згідно з рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 08 серпня 2012 року у справі № 2-589/2012, за яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 350 грн.

Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 09 квітня 2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державний виконавець правомірно, починаючи з 28 серпня 2018 року, визначив розмір аліментів не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, отже, діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

На зазначену ухвалу суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та задовольнити вимоги скарги.

Посилається на те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що збільшення розміру аліментів має відбуватися виключно за рішенням суду, а виконавець на мав права самостійно збільшувати розмір аліментів, оскільки у виконавчому листі чітко зазначена сума 350 грн і не вказано, що ця сума не повинна бути меншою за 30 (50) відсотків прожиткового мінімуму.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції, керуючись статтею 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами статті 263 ЦПК України, яке в повній мірі їм відповідає.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що згідно з рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 08 серпня 2012 року у справі №2-589/2012 був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 350 грн.

21 грудня 2018 року Хотинським РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області видано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів № 19469, в якому вказано стягнення аліментів в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також з розрахунку видно, що починаючи з вересня 2018 р. розмір аліментів збільшився з 350 гривень до 972 грн, а з грудня 2018 року - до 1 013,50 грн. Загальна сума заборгованості по аліментах визначена в розмірі 2 609,76 грн.

У статті 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» надав роз`яснення згідно яких розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України від 03 липня 2018 року № 2475- VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким частину 1 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Отже, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту прав дитини на належне утримання", який набрав чинності з 28 серпня 2018 року внесено зміни до 71 Закон України "По виконавче провадження" щодо повноважень державного виконавця та державним виконавцем самостійно приведено виконавчий документ у відповідності до чинного законодавства.

За таких обставин, відповідно до частини другої статті 182 СК України зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення, але покладає на платника аліментів обов`язок забезпечувати дитину у розмірі, який є не меншим ніж мінімальна гарантія, встановлена Законом, а також покладає на виконавця зобов`язання здійснювати стягнення аліментів у розмірі не нижчому за гарантований.

Отже, доводи апеляційної скарги, що збільшення розміру аліментів має відбуватися виключно за рішенням суду та виконавець не мав права самостійно збільшувати розмір аліментів, є безпідставними та спростовуються вищенаведеними висновками суду.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не містить обґрунтованих посилань на порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, а зводиться до незгоди заявника із ухваленими судовим рішенням, законність та обґрунтованість якого доводами скарги не спростована.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвала Хотинського районного суду Чернівецької області від 09 квітня 2019 року ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Хотинського районного суду Чернівецької області від 09 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк