Дата документу 11.06.2019 Справа № 331/2385/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2070/19 Головуючий у 1-й інстанції: Антоненко М.В.
Є.У.№ 331/2385/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк»), ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначав, що 14.04.2008 року сторонами було укладено кредитний договір № 08П077-ВКЛ за умовами якого відповідач отримала кредит у сумі 58 000,00 доларів США. Станом на 15.12.2017 року свої зобов`язання за кредитним договором позичальник не виконала, має заборгованість у розмірі 53 457,25 доларів США, яка складається з відсотків за період з 15.12.2014 по 14.12.2017 року в розмірі 29 967,28 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 12 634,54 долари США, пені за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 7 064,57 доларів США та 3% річних на основну прострочену заборгованість за період з 15.12.2014 по 14.12.2017 року в розмірі 3 790,86 доларів США. Посилаючись на вказані обставини, просив про задоволення позову з підстав, передбачених ст.ст.625, 1048 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 3 % річних на основну прострочену заборгованість за період 15.12.2014 по 14.12.2017 р. в розмірі 3 790 (три тисячі сімсот дев`яносто) доларів США та 86 центів , що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 15.12.2017р. складає 103 907,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір в розмірі 1762 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що нарахування Банком відсотків і пені після закінчення строку кредитування та припинення кредитних відносин не ґрунтується на вимогах закону. Проте, у відповідності до ст.625 ЦК України кредитор має право на отримання 3% річних за невиконання кредитних зобов`язань, нарахованих на суму основної заборгованості, в межах строків позовної давності.

В апеляційній скарзі Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк») зазначено, що суд першої інстанції при постановлені оскаржуваного рішення не з`ясував всіх обставин справи, що мають істотне значення, та не надав їм належної оцінки. Оскільки у відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, суд першої інстанції повинен був позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача відсотки за період з 15.12.2014р. по 14.12.2017р., пеню за період з 15.12.2016р. по 20.11.2017р., а також 3% річних за період з 15.12.2014р. по 21.11.2017р.

ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі вказує про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування зазначає, що останній платіж за кредитним договором був здійснений 21.06.2010р. Відповідно до п.4.4 Кредитного договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто 20.09.2010р., відповідно строк позовної давності за основним зобов`язанням сплив 20.09.2013р. Судовим рішенням від 03.04.2017, яке набрало законної сили 13 липня 2017 р, Банку відмовлено у стягненні кредитної заборгованості за пропуском строку позовної давності. Оскільки строк позовної давності щодо основної вимоги сплив, то суд першої інстанції також мав відмовити в задоволені вимог про стягнення 3 % річних.

В засідання апеляційного суду представник Банку не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення адвоката Черкашина І.І., який представляє інтереси ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а скарга АТ «Укрсоцбанк» задоволенню не підлягає з огляду на такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 14.04.2008 р сторони уклали кредитний договір № 08П077-ВКЛ, за умовами якого відповідач отримала кредит у сумі 58 000,00 доларів США зі сплатою 14% річних шляхом внесення щомісячних платежів до 20 числа відповідно до графіку, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 13.04.2018 р.

Згідно з пунктом 4.4 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору (пункти договору, якими визначені строки і порядок внесення щомісячних платежів), протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Отже, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такої зміни.

Останній платіж на погашення кредиту був здійснений позичальником 21.06.2010р., черговий платіж, який відповідно до графіку мав сплатити позичальник 20.07.2010, останнім не сплачено, отже, у відповідності до п.4.4 Кредитного договору строком виконання зобов`язання є 91 календарний день, 21.09.2010.

У зв`язку із порушенням позичальником графіку погашення кредиту у листопаді 2016 р Банк позивався до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, розмір якої станом на 03.10.2016 складав 150 422 долари США, із яких 52 483, 37 доларів США за тілом кредиту, 59 693, 80 доларів США за відсотками, 38 244, 94 грн. за пенею. Рішенням Жовтневого районного суду від 03.04.2017, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13.07.2017, у задоволенні позову відмовлено за пропуском строку позовної давності (а.с.55-60).

За положенням ст. 82 ч.4 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, судовими рішеннями у іншій цивільній справі, що набрали законної, у якій брали участь ті самі особи по спору щодо того ж самого кредитного договору, встановлено, що станом на листопад 2016 року (дата пред`явлення позову в іншій цивільній справі) Банком пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення кредитної заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. ст. 526. 527. 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України).

Останній платіж за кредитним договором позичальник здійснив 21 червня 2010 року, а тому відповідно до пункту 4.4 цього договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, через 90 днів після сплати боржником останнього платежу, тобто 21 вересня 2010р.

З аналізу вказаних норм та встановлених судовим рішенням обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що кредитні відносини між сторонами припинилися 20 вересня 2010 року.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили погашення кредиту шляхом внесення щомісячних платежів до 20 числа з кінцевим терміном повернення до 13.04.2018, а у випадку порушення умов кредитного договору щодо сплати щомісячних платежів протягом більше ніж 90 календарних днів (п.4.4 Кредитного договору), строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Відтак, у межах строку кредитування до 20 вересня 2010 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 20 числа кожного місяця. Починаючи з 21 вересня 2010 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 від 28 березня 2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відмовляючи Банку у стягненні з позичальника заборгованості за відсотками, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що нарахування позивачем на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України передбачених договором процентів і пені до повного погашення заборгованості за кредитом, є неправомірним.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що судовим рішенням від 03.04.2017 Банку відмовлено у задоволенні позову про стягнення кредитної заборгованості за спірним договором, у тому числі і за відсотками, нарахованими станом на 03.10.2016, що у відповідності до ст.186 ч.1 п.2 ЦПК України унеможливлює повторний розгляд вимог Банку про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими за період з 15.12.2014 до 03.10.2016.

За вказаних обставин оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з позичальника заборгованості за відсотками, нарахованими станом на 03.10.2016 на підставі ст.ст.255ч.1п.3, 377 ЦПК України підляже скасуванню із закриттям провадження у справі.

Доводи Банку про те, що він має право на отримання відсотків і пені, нарахованих до грудня 2017 року, є безпідставними, оскільки припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом і пені припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Ухвалюючи рішення про стягнення з позичальника на підставі ст.625 ЦК України 3% річних на основну прострочену заборгованість за період з 15.12.2014 по 14.12.2017, суд першої інстанції виходив з того, що вказані вимоги заявлені Банком із дотриманням строків позовної давності.

Проте такі висновки суду є помилковими, а тому з ними не можна погодитися.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини 1 ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Враховуючи, що кредитні відносини між сторонами припинилися 20 вересня 2010 року і у відповідача виникло грошове зобов`язання щодо дострокового повернення кредитних коштів, то саме з цього моменту слід обчислювати строки позовної давності в спірних правовідносинах, у тому числі і за вимогами про стягнення 3% річних.

Положення ст. 267 ЦК України передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази переривання строків позовної давності або поважності причин пропущення таких строків. Отже, позовна давність за основною вимогою сплила 20 вересня 2013 року і заява про її застосування була подана відповідачем під час розгляду вказаної справи в суді першої інстанції.

Оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про право Банку на отримання 3% річних, нарахованих після 20 вересня 2013 року.

За вказаних обставин оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 3% річних, нарахованих на основну прострочену заборгованість за період з 15.12.2014р. по 4.12.2017р. в розмірі 3 790,86 доларів США, на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

На підставі ст.141 ЦПК України з Банку на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції на суму 2337, 91 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376,377, 380 - 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2019 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими станом на 03 жовтня 2016 року та в частині задоволення позову про стягнення 3% річних на основну прострочену заборгованість скасувати. Провадження у справі за вимогами про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими станом на 03 жовтня 2016 року закрити. У задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 3 790, 86 доларів США - 3% річних на основну прострочену заборгованість відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 2 337, 91 грн. компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 12 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: