Постанова

Іменем України

10 червня 2019 року

м. Київ

справа № 461/7036/16-ц

провадження № 61-27728св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представники позивача: адвокат Лемеха Ростислав Ігорович, адвокат Кріль Ольга Миколаївна,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

представники відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова у складі судді Городецької Л. М. від 06 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я. від 04 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 .), у якому просила поновити її на роботі на посаді продавця у ФОП ОСОБА_2 та стягнути з нього на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що з 2009 року вона працювала у ФОП ОСОБА_2 на посаді продавця, проте 15 червня 2016 року відповідач не допустив її до робочого місця, повідомивши про звільнення найближчим часом.

При чергових спробах позивача вийти на своє робоче місце ФОП ОСОБА_2 не допускав її, відмовився видати трудову книжку та наказ про звільнення, і лише 17 жовтня 2016 року вона отримала лист з Львівського міського центру зайнятості від 04 жовтня 2016 року, у якому зазначено, що трудовий договір, укладеним між нею та ФОП ОСОБА_2 , розірвано 16 червня 2016 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що звільнення є незаконним, оскільки прогул позивач не вчиняла, а роботодавець свідомо не допускав її до роботи 15 червня 2016 року, ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду від 06 лютого 2017 року позов задоволено. Визнано звільнення ОСОБА_1 з посади продавця незаконним. Поновлено ОСОБА_1 на посаді продавця у ФОП ОСОБА_2 з 16 червня 2016 року. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14 236 грн 45 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що наказ про звільнення позивача за прогул без поважних причин є незаконним, оскільки стягнення застосовано з порушенням вимог законодавства про строки його застосування, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді продавця та стягнення середнього заробіткуза час вимушеного прогулу.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 04 травня 2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 відхилено, рішення Галицького районного суду від 06 лютого 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення місцевого суду без змін, суд апеляційної інстанції виходив з того, позивач не була допущена до роботи з вини роботодавця, що не можна вважати прогулом без поважних причин.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 рокуФОП ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 461/7036/16-ц з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 самовільно залишила робоче місце та не була відсторонена роботодавцем від роботи. У період з 16 червня 2016 року по 03 жовтня 2016 року позивач не виходила на роботу, що свідчить про вчинення останньою прогулу. Також ФОП ОСОБА_2 вказує на отримання ОСОБА_1 повідомлення щодо з`явлення до Львівського міського центру зайнятості для розірвання трудового договору.

Короткий зміст вимог відзиву на касаційну скаргу

Відзив до суду касаційної інстанції не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 29 грудня 2009 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було безстроково укладено трудовий договір № 3, за умовами якого остання зобов`язувалась виконувати обов`язки продавця та інші правила, встановлені підприємцем.

Також судами на підставі показів свідків та відповідача установлено, що 15 червня 2016 року ОСОБА_1 вийшла на роботу, проте не була допущена до неї роботодавцем ФОП ОСОБА_2

Наказом ФОП ОСОБА_2 № 1/ 3 від 03 жовтня 2016 року звільнено ОСОБА_1 з роботи з 16 червня 2016 року за прогули згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Підставами звільнення стали акти про відсутність позивача на роботі від: 21 червня 2016 року, 30 червня 2016 року, 29 липня 2016 року, 31 серпня 2016 року, 30 вересня 2016 року, 03 жовтня 2016 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За правилами статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України).

Передбаченим пунктом 4 статті 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком місцевого суду про задоволення позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував покази свідків та вмотивовано виходив з того, що 15 червня 2016 року ОСОБА_1 не була допущена до роботи ФОП ОСОБА_2 , який фактично відсторонив її від роботи, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення останньої з 16 червня 2016 року за прогул було проведено з порушенням норм трудового законодавства.

Доводи касаційної скарги щодо самовільного залишення ОСОБА_1 робочого місця, а також того, що позивач не була відсторонена роботодавцем від роботи спростовуються показами свідків та іншими доказами, наявними у матеріалах справи.

З огляду на наявність наказу ФОП ОСОБА_2 від 03 жовтня 2016 року про звільнення позивача саме з 16 червня 2016 року, доводи відповідача щодо вчиненя ОСОБА_1 прогулу у період з 16 червня 2016 року по 03 жовтня 2016 року є безпідставними.

Також необґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо повідомлення позивача про необхідність з`явлення ОСОБА_1 до Львівського міського центру зайнятості для розірвання трудового договору, оскільки доказів отримання такого повідомлення матеріали справи не містять.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Жданова
Судді:В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов