ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/541/19 Справа № 201/4257/17 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним і застосування наслідків недійсності правочину,

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 29 липня 2008 року уклав з відповідачем кредитно-заставний договір № К4Н0АК00050282 на суму 29 292,57 доларів США зі сплатою 15,00 відсотків річних з кінцевим терміном погашення 26 липня 2013 року, отримав кредитні кошти і використав їх; в забезпечення вказаного договору не було укладено договір поручительства; але згодом позивач з`ясував, що банк при укладанні вказаного кредитного договору обманув його, не вказавши повністю всі дані договору: договір не містить умов припинення цього договору, немає детального розпису загальної вартості кредиту для нього як споживача, не вказана вся сума кредиту, яку потрібно повернути, не вказано всі умови кредитування, можливість надання кредиту в іншій валюті, умови повернення боргу, мали місце порушення в частині формування та погодження ціни договору, дискримінаційними є вимоги договору про можливість банку вимагати дострокового повернення кредиту, можлива зміна відсоткової ставки та інша інформація як для споживача послуг банку (особисті дані клієнта та інш.), але особливо - є незаконними вимоги п.17 про сплату позивачем винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4.08% від суми виданого кредиту, тобто фактично працівник банку при укладанні договору тиснув на нього психологічно та допустив обман стосовно умов і правил кредитування; внаслідок чого він змушений був підписати цей договір, а отже цей договір не відповідає його внутрішній волі, тому повинен бути визнаний недійсним в частині несправедливих положень про можливість резервування ресурсів, підвищення відсоткової ставки, видачі кредиту в іноземній валюті та інш.. Зараз банк вважає, що в нього є заборгованість по цьому кредитному договору. Вважає, що заборгованості в нього перед цим банком немає. На його звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання кредитного договору, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова.

Просив суд визнати вказаний кредитний договір в частині пункту 17 недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину у вказаній частині шляхом перерахунку щомісячних платежів без сплати винагороди за резервування ресурсів, а сплачені зарахувати в погашення боргу по кредиту.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції проігнорував судову практику у даній категорії справ та не прийняв до уваги, що умови спірного договору є несправедливими та призводять до істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін. Крім того судом безпідставно застосовано строк позовної давності без відповідної заяви відповідача.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він підтримує рішення суду першої інстанції та просить відхилити апеляційну скаргу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 29 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № К4Н0АК00050282, відповідно до якого банк надав позивачу у тимчасове цільове використання кошти в сумі 29 292,57 доларів США. За умовами даного договору кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит у вказаному розмірі, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту, а також сплатити 15% за користування кредитом та інші обов`язкові платежі з кінцевим терміном погашення 26 липня 2013 року.

Згідно умов цього договору у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення позичальником, поручителем умов договору поруки, кредитор має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій. За порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх зобов`язань, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або частини) та/або сплати процентів за кредит та/або комісій, кредитор має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті.

Згідно п.17 Кредитного договору, банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівки через касу у розмірі 29 292,57 долари США на споживчі цілі і передбачив сплату щомісячної винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4.08 % від суми виданого кредиту.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Під час укладення кредитного договору, сторони досягли згоди за всіма істотними умовам договору, про що свідчить власноручний підпис позивача та представника ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 4, 5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Так, в розумінні статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення такого договору нормам чинного законодавства.

Тому, враховуючи, що позивач в повному обсязі був ознайомлений з оспорюваними умовами кредитного договору при його укладанні 29 липня 2008 року, ОСОБА_1 мав можливість на протязі трьох років звернутися до суду з відповідним позовом про захист свого порушеного права. Однак позичальник на протязі тривалого часу беззаперечно користувався кредитними коштами та сплачував передбачені договором чергові платежі, а з позовом про визнання договору частково недійсним звернувся до суду тільки в березні 2017 року, судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно застосовано строк позовної давності без відповідної заяви відповідача, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у наявному в матеріалах справи відзиві на позов відповідач ставив питання про застосування строків позовної давності (а.с.52).

Тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про можливість застосування до спірних правовідносин загального трирічного строку позовної давності за наявності відповідної заяви відповідача, що в силу вимог ст. 267 ЦК України є правовою підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Свистунова