ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1994/19 Справа № 201/5697/16 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання права спільної сумісної власності на майно та грошові кошти, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину майна та грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з уточненим позовом до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно та грошові кошти, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину майна та грошових коштів, мотивуючи його тим, що 14 лютого 2004 року уклала шлюб з ОСОБА_1 , від якого мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказувала, що подальше збереження сім`ї є неможливим та вона подала позовну заяву про розірвання шлюбу, який на підставі рішення суду розірвано.

Зазначала, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі вони як подружжя набули ряд майна, серед якого: нежитлова будівля, будівля виробничих приміщень, загальною площею 606,8 кв.м, що розташоване у АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_3 ; грошові кошти на банківських рахунках, грошові кошти від здавання спільного сумісного майна у тимчасове платне користування.

Посилаючись на те, що усе нажите ними майно є спільним майном подружжя, оскільки було набуте саме за час перебування у шлюбі за спільні кошти та спільними зусиллями, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власність подружжя та поділити у рівних частинах (по 1/2) наступне майно: нежитлову будівлю, будівлю виробничих приміщень літ.Л-1,Л1-1,Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м, що розташована у м.Дніпропетровську АДРЕСА_4 .Артема АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_5 1 у АДРЕСА_6 , загальною площею 91,6 кв.м, житловою площею 62,3 кв.м; квартиру №64 у будинку АДРЕСА_7 , загальною площею 91 кв.м, житловою площею 62,8 кв.м; всі грошові кошти, які були, є та будуть з моменту припинення шлюбних відносин і до моменту фактичного розподілу майна між подружжям, зокрема, але не виключно, на наступних банківських рахунках: розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 ; розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 ; розрахунковий рахунок № НОМЕР_3 ; розрахунковий рахунок № НОМЕР_4 , які відкриті в ПАТ КБ «ПриватБанк», код МФО 305299; всі грошові кошти на банківських рахунках в інших банківських (фінансових) установах, депозитні вклади за договорами банківського вкладу (депозиту), заробітні плати та всі інші можливі доходи подружжя; всі товари, які були придбані для ведення підприємницької діяльності подружжя з ввезення та розповсюдження на території України посуду для туризму та кемпінгу компанії «ALOCS», в тому числі які знаходяться в обігу та на складах; всі грошові кошти від здавання спільного сумісного майна у тимчасове платне користування третім особам, (а саме, нежитлової будівлі, будівлі виробничих приміщень літ.Л-1,Л1-1,Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м, що розташовані у АДРЕСА_7 Артема АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 91,6 кв.м, житловою площею 62,3 кв.м, з моменту припинення шлюбних відносин і до моменту фактичного розподілу майна між подружжям.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, зазначав, що 14 лютого 2004 року уклав з ОСОБА_2 шлюб, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей.

Вказував, що подружнє життя не склалось, вони припинили шлюбні стосунки та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області шлюб між ними було розірвано, за час шлюбу він придбав квартиру АДРЕСА_2 , за яку частина коштів була сплачена його особистими коштами, також придбав квартиру квартиру АДРЕСА_3 , за яку також частину коштів оплатив саме власними коштами, а частину кредитними.

Зазначав, що ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка площею 2.0000 га, яка є спільним майном подружжя та яка наразі зареєстрована за ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що вказане нерухоме майно здебільшого було придбано саме за його особисті грошові кошти, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 ; визнати за ним право власності на 3/4 квартири АДРЕСА_3 ; визнати право спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку площею 2.0000 гектарів, яка розташована на території Марївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_5 ); визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 2.0000 гектарів, яка розташована на території Марївської сільської ради Синельніковського району Дніпропетровської області (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_5 ).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : нежитлову будівлю, будівля виробничих приміщень літ.Л-1,Л1-1,Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м, що розташоване в Дніпропетровській АДРЕСА_8 м АДРЕСА_9 Дніпро (м АДРЕСА_7 ) АДРЕСА_4 . АДРЕСА_10 ( АДРЕСА_1 ),91; квартиру АДРЕСА_2 ), загальною площею 91,6 кв.м, житловою площею 62,3 кв.м; квартиру №64 у будинку АДРЕСА_7 м АДРЕСА_7 ), загальною площею 91 кв.м, житловою площею 62,8 кв.м. В порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частину нежитлової будівлі, будівлі виробничих приміщень літ.Л-1,Л1-1,Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м, що розташована в Дніпропетровській області м.Дніпро (м АДРЕСА_10 ; 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ), загальною площею 91,6 кв.м, житловою площею 62,3 кв.м; 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 м АДРЕСА_7 ), загальною площею 91 кв.м, житловою площею 62,8 кв.м. В порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю визнано за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частину нежитлової будівлі, будівлі виробничих приміщень літ.Л-1,Л1-1,Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м, що розташоване в Дніпропетровській області м АДРЕСА_9 Дніпро (м АДРЕСА_10 ; 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ), загальною площею 91,6 кв.м, житловою площею 62,3 кв.м; 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 м АДРЕСА_7 ), загальною площею 91 кв.м, житловою площею 62,8кв.м. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення, а його зустрічні позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його позову, наполягав на тому, що спірне нерухоме майно було придбане за його грошові кошти.

15 березня 2019 року ОСОБА_6 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначала, що майно є спільним сумісним майном подружжя та було придбане за їх спільні грошові кошти. Вказувала, що вони мали бізнес, який приносив дохід.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в повному обсязі не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 14 лютого 2004 року між сторонами по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про одруження відділом реєстрації актів цивільного стану Самарського районного управління юстиції міста Дніпропетровська зроблено актовий запис №35.

Від шлюбу вони мають двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

01 серпня 2016 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області шлюб було розірвано.

Також встановлено, що право власності на нежитлову будівлю, будівлю виробничих приміщень літ.Л-1,Л1-1,Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м, що розташоване в Дніпропетровській АДРЕСА_1 , було зареєстроване 02 липня 2005 року за реєстровим №11229051, тобто у період шлюбу, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7662540 від 02 лютого 2005 року (т.1 а.с.179); інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №128764518 від 23 червня 2018 року (т.3 а.с.48-51); свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (т.1 а.с.180).

Право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 91,6 кв.м, житловою площею 62,3 кв.м було зареєстроване 22 вересня 2005 року за реєстровим №11738713, тобто у період шлюбу, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8421040 від 22 вересня 2005 року (т.1 а.с.148); інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №128764518 від 23 червня 2018 року (т.3 а.с.48-51); договором купівлі-продажу від 23 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В., зареєстровано в реєстрі за №1042 (т.1 а.с.146-147).

Право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 91 кв.м, житловою площею 62,8 кв.м було зареєстроване 30 жовтня 2006 року за реєстровим №15237961, тобто у період шлюбу, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12327570 від 30 жовтня 2006 року (т.1 а.с.159); інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №128764518 від 23 червня 2018 року (т.3 а.с.48-51); договором купівлі-продажу нерухомого майна від 28 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., зареєстровано в реєстрі за №3476 (т.1 а.с.153-156); витягом з Державного реєстру правочинів №2949608 від 28 вересня 2006 року (т.1 а.с.157-158).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції вважав доведеним та встановленим факт того, що нежитлова будівля виробничих приміщень, що розташовані у АДРЕСА_7 вул. АДРЕСА_10 ,91; квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 є спільним майном подружжя та підлягає поділу шляхом визнання права власності за кожним з подружжя по 1/2 частині.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині вирішення питання стосовно виробничих приміщень літ.Л-1,л1-1,Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м, що розташовані в Дніпропетровській області м.Дніпро (м.Дніпропетровськ) АДРЕСА_10 , АДРЕСА_1 , у зв`язку з наступним.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Норми статей 57,60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду обєктами спільної сумісної власності подружжя.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4)житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5)земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін по даній справі, колегія суддів вважає, що нежитлова будівля, будівля виробничих приміщень літ.Л-1,л1-1,Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м, що розташоване в м АДРЕСА_7 ( АДРЕСА_10 , не підлягає поділу та є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 є спільним сумісним майном подружжя.

Так, ОСОБА_1 08 грудня 2000 року, тобто до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , було укладено договір купівлі-продажу виробничих приміщень літ.Л-1,л1-1,Л2-1, загальною площею 515,4 кв.м, що розташоване в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.178).

Під час укладання вказаного договору ним були сплачені особисті грошові кошти.

Отримання свідоцтва про право власності та реєстрація права власності на вказану нежитлову будівлю 02 липня 2005 року не свідчить про те, що дане майно набуте за час перебування у шлюбі та підлягає поділу.

Колегія суддів наголошує на тому, що оскільки вказане нерухоме майно придбане за особисті кошти ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу, то воно є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ст.65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. А отже, грошові кошти отримані за кредитним договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вони діяли за згодою один одного, у зв`язку з чим зобов`язання щодо його погашення виникає у обох з подружжів.

Згідно ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Так квартира АДРЕСА_2 була придбана за договором купівлі-продажу від 23 серпня 2005 року за 464.600 грн., що становить еквівалент 92.000 доларів США, які покупець сплатив продавцям до підписання цього договору, з яких суму в розмірі 304.010 грн. за рахунок кредитних коштів, одержаних в АКІБ УкрСиббанк, а суму в розмірі 160.590 грн. за рахунок власних коштів, та зареєстрована за ОСОБА_1 (а.с.146-147,148).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що дана квартира є спільним сумісним майном подружжя, та доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Посилання апеляційної скарги стосовно того, що грошові кошти в розмірі 160.590 грн. були сплачені за рахунок власних коштів, не свідчить про те, що ОСОБА_1 сплатив свої власні грошові кошти, а свідчить про те, що грошові кошти були сплачені готівкою, а не за рахунок кредиту.

Доводи стосовно того, що квартира була придбана для підприємницької діяльності за кошти отримані ним від продажу офісного приміщення № АДРЕСА_11 по вул.Казакова 4-а, колегією суддів відхиляються.

Квартира АДРЕСА_3 була придбана на підставі договору купівлі-продажу майна від 28 вересня 2006 року за 613.000 грн.

Дана квартира з моменту її купівлі використовується для постійного проживання сім`ї Рокаш, що є підтвердженням того, що договір купівлі цієї квартири був укладений в інтересах сім`ї, а отже є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ним було за власні кошти сплачено 290.000 грн. є недоведеними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 018 року у справі №404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Апелянтом не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, що є його процесуальним обов`язком.

Доводи приведені в апеляційній скарзі стосовно наявності правових підстав для визнання права спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку площею 2.0000 гектарів, яка розташована на території Марївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області та визнання за ним права власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки також не заслуговують на увагу, оскільки в силу вимог п.5 ч.1 ст.57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_2

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині визнання спільною сумісною власністю нежитлову будівлю, будівлю виробничих приміщень літ.Л-1,л1-1,Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м, що розташоване в АДРЕСА_7 ( АДРЕСА_10 (вул АДРЕСА_1 ),91, та її розподіл постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення відмову у задоволені цієї частини позовних вимог.

Згідно із положеннями ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та у відповідності до вимог ч.2 ст.141 ЦПК України понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, підлягають стягненню з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 у розмірі 10.335 грн. з врахуванням пропорційності заявлених та задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 вересня 2018 року в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлову будівлю, будівля виробничих приміщень літ.Л-1,л1-1,Л2-1, загальною площею 606,8 кв.м, що розташоване в Дніпропетровській області м.Дніпро ( АДРЕСА_7 ) АДРЕСА_10 та її розподіл скасувати і в цій частині позову ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 вересня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 10.335 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.