РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2126/17

пр. № 2/759/348/19

19 квітня 2019 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Миколаєць І.Ю. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Т.М.М.» (04116, м. Київ, вул. Провіантська, 3) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за надані послуги,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2017 року Сінчук Р. В ., який представляє інтереси Фірма «Т .М.М. »-ТОВ засобами поштового зв`язку звернувся до Святошинського районного суду з позовом до ОСОБА_1 , вимогами якого є стягнення коштів за надані послуги. Ціна позову визначена позивачем в сумі 32949,00 грн. Предметом позову є стягнення коштів за надані послуги, підставою позову є невиконання умов договору.

Позов обґрунтовано тим, що до листопада 2012 року Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю являлась експлуатуючою організацією будинку АДРЕСА_1 та надавала мешканцям цього будинку житлово-комунальні та інші послуги мешканцям вищезазначеного будинку.

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , та відповідно до договору купівлі-продажу квартири користувався всіма житлово-комунальними послугами.

У період з січня 2009 року по жовтень 2012 року, позивачем до сплати було виставлено рахунки відпровідачу на суму 40617,42 грн., відповідач частково їх оплатив в розмірі 7668,42 грн. Станом на 01.12.2017 року заборгованість відповідача становить 32949,00 грн., про наявність заборгованості позивач повідомлений, однак її не оплатив. На підставі викладеного, позивач змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права із відповідним позовом.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.04.2018 р. провадження у справі відкрито.

Відповідно до п. 9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України (за редакцією ЗУ № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., в дії з 15.12.2017 р.), заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.06.2018 року продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

16.07.2018 р. відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позовних в повному обсязі, посилаючись на відсутність будь-якого договору про надання послуг з утримання будинку. Також відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін cторони до суду не подавали.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, і не оспорюється сторонами по справі, про те, що до листопада 2012 року Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю являлась експлуатуючою організацією будинку АДРЕСА_1 та надавала мешканцям цього будинку житлово-комунальні та інші послуги мешканцям вищезазначеного будинку.

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , та відповідно до договору купівлі-продажу квартири користувався всіма житлово-комунальними послугами.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 26.02.2004 р. власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с.65).

Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дає визначення поняттю балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Отже, балансоутримувачем будинку може бути власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно.

Згідно розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги, за власником житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 числиться заборгованість у розмірі 32949,00 грн. за період з січня 2009 року по жовтень 2012 року. Згідно даного розрахунку, відповідач оплату за надані послуги здійснює періодично, проте, частково (а.с. 17-18, 19-64). Частиною 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.ст. 156, 162 ЖК України, власник та члени його сім`ї зобов`язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки. Положення ст. ст. 66-68 ЖК України покладають на користувачів житла (власників) обов`язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі.

Статтею 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08.10.1992 року зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України №45 від 24.01.2006 року, власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Обов`язок на власника житлового приміщення по несенню витрат на утримання будинку та прибудинкової території, сплаті комунальних послуг покладений ст. 322 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 20, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до виписки з рахунку споживача, станом на 01.12.2017 р. року заборгованість відповідача становить 32949,00 грн. (а.с. 17-18).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що відповідачем останній платіж на користь позивача було сплачено за листопад 2009 року у січні 2010 року.

Разом з тим, згідно із Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14: «частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності».

Проте, відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Встановлено, що згідно ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 29.05.2015 було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення боргу за житлово комунальні послуги (а.с. 16).

Згідного поштового штемпеля 05.12.2017 позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до Святошинського районного суду м. Києва, який надійшов на адресу суду 08.02.2017, тобто на момент звернення до суду у позивача сплив загальний строк позовної давності у три роки, який закінчився ще у січні 2013 року.

Судом достовірно встановлено, що позивачем у позовній заяві не ставиться питання щодо поновлення строку позовної давності з поважних причин.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Заяви з боку представника позивача щодо визнання поважними причин пропущення строку позовної давності не надходило.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. У відповідності до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідачем по справі зроблено заяву до ухвалення рішення по справі про застосування строків позовної давності (а.с. 101-102).

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд вважає, що в задоволенні позову повинно бути відмовлено в зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Керуючись ст. ст. 256, 261, 264, 267 ЦК України, ст.ст. 10, 57, 60, 88, 213, 215, 292, 294 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Т.М.М.» (04116, м. Київ, вул. Провіантська, 3) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за надані послуги, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Миколаєць