ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2972/19 Справа № 199/4991/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду від 27 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування грошовими коштами,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з врахуванням останніх уточнень, просила стягнути з відповідача відсотки за користування грошовими коштами та суму інфляційних втрат /а.с.1-2, 10-13, 31-34/.

В обгрунтування позову зазначено, що заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2013 року стягнуто з відповідача на користь позивача борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції в розмірі 28 148 грн., 3% річних в розмірі 2 533,32 грн., проценти за користування позикою в розмірі 6 825,94 грн., а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 375,07 грн., а всього 37 882,33 грн. На примусове виконання зазначеного рішення судом видано виконавчий лист, на підставі якого 03 липня 2013 року відкрито виконавче провадження. Проте, на час подання позову відповідач грошові кошти не повернув, рішення суду не виконує, від виконання своїх зобов`язань ухиляється. Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача індекс інфляції за період з 11 липня 2013 року по 15 серпня 2017 року в розмірі 10 301,44 грн., 3% річних за період з 11 липня 2013 року по 15 серпеня 2017 року в розмірі 5 162,60 грн., проценти за користування позикою за період з 11 липня 2013 року по 15 серпня 2017 року в розмірі 26 743,60 грн., а всього 42 207,64 грн.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 27 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 індекс інфляції за період з 11 липня 2013 року по 15 серпня 2017 року в розмірі 10 301,44 грн., 3% річних за період з 11 липня 2013 року по 15 серпня 2017 року в розмірі 5 162,60 грн., проценти за користування позикою за період з 11 липня 2013 року по 15 серпня 2017 року в розмірі 26 743,60 грн., а також судовий збір у розмірі 640,00 грн., а всього 42 847,64 грн. /а.с.36/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не було враховано пропуск строку позовної давності заявлених вимог позивача /а.с.56-59/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 березня 2013 року стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції в розмірі 28 148 грн., 3% річних в розмірі 2 533,32 грн., проценти за користування позикою в розмірі 6 825,94 грн., а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 375,07 грн., а всього 37 882,33 грн.

Постановою від 03 липня 2013 року державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Марінеско А.В. відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №2/199/672/13 від 25 березня 2013 року виданого Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції в розмірі 28 148 грн., 3% річних в розмірі 2 533,32 грн., проценти за користування позикою в розмірі 6 825,94 грн., а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 375,07 грн., а всього 37 882,33 грн.

На час розгляду даної справи рішення суду відповідачем не виконано, суму боргу за договором позики повернуто не було.

Звертаючись з позовними заявник посилався на те, що станом на 15 серпня 2017 року заборгованість за позикою не погашена, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню відсотки за користування коштами відповідно до закону за ставкою НБУ та нараховані 3% рнічних разом з інфляційними втратами в порядку ст.625 ЦК України. Так, згідно з наданим позивачем розрахунком, за період з 11 липня 2013 року по 15 серпня 2017 року позивачем нарахована заборгованість по відсоткам за користування позикою в розмірі 26 743,60 грн., 3% річних в розмірі 5 162,60 грн. та індекс інфляції в розмірі 10 301,44 грн. /а.с. 32-33/.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за договором позики перед позивачем не було виконано відповідачем в повному обсязі, заборгованість не погашено, тому за користування коштами відповідач зобов`язаний сплатити відсотки та інфляційні втрати. Враховуючи дані обставини районний суд прийшов до висновку про стягнення нарахованих відсотків та 3% річних за порушення грошового зобов`язання разом з індексом інфляції.

Проте з таким висновком колегія суддів повністю не може погодитись, з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відтак, у межах строку кредитування позичальник мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти.

Враховуючи норми ст.1048 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що право позивача нараховувати передбачені законом проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такого з висновку прийшов Верховний Суд у свої постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 березня 2013 року встановлено, що сума позики відповідачу надавалась строком до 03 червня 2010 року та було стягнута в повному обсязі рішенням суду.

Отже, в даному випадку підлягають застосуванню лише норми ст.625 ЦК України як відповідальність позичальника за прострочення грошового зобов`язання перед банком.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки наданим у справі доказам у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення відсотків за користування сумою позики за ставкою НБУ не підлягають задоволенню.

Статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи було здійснено в заочному порядку.

У заяві про перегляд заочного рішення суду першої інстанції відповідач посилалася на неналежність її повідомлення про час і місце розгляду справи судом та неможливість у зв`язку з цим заявити про пропуск банком строку позовної давності за вимогами про стягнення боргу.

Проте, матеріали справи не містять будь-якого доказу на підтвердження повідомлення відповідача про розгляд даної справи.

Таким чином, суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п`ятої статті 74 чинної на той час редакції ЦПК України, порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань, фактично позбавив її права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду № 14-59цс18.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач звертаючись з апеляційною скаргою просить суд про застосування строку позовної давності /а.с.56-59/. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про доцільність застосування строку позовної давності до даних правовідносин.

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Таким чином, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Враховуючи наведені норми закону колегія суддів проходить до висновку, що з відповідача підлягаю стягненню сума нарахованих 3%річних та інфляційних втратах в межах встановленого законом строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулася з позовом20 липня 2017 року, тобто враховуючи вищевикладені норми закону, колегія суддів приходить до висновку, що нараховані 3% річних та інфляційні витрати підлягаються стягненню за період з 20 липня 2014 року по 15 серпня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

Таким чином, враховуючи наведені норми закону, невиконання відповідачем зобов`язань щодо повернення суми боргу за договором позики, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість у розмірі 3 493, 45 грн. - 3% річних та 10 301, 44 грн. - сума інфляційних втрат. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ст..141 ЦПК України враховуючи часктвоке задоволення позовних вимог з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 209, 17 грн., та враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір подання апеляційної скарги у розмірі 646, 23 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду від 27 грудня 2017 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , суму трьох процентів річних за договором позики від 03 червня 2009 року, нарахованих за період з 20 липня 2014 року по 15 серпня 2017 року, в розмірі 3 493, 45 грн., суму інфляційних втрат з 20 липня 2014 року по 15 серпня 2017 року у розмірі 10 301, 44 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 209, 17 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 646, 23 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров