КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 755/15376/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Астахова О.О.

07 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом та з урахуванням заяви про заміну відповідача, збільшення позовних вимог просив стягнути із ОСОБА_2 50 % витрат по сплаті житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 та інших витрат пов`язаних із користуванням спільним майном, а саме: витрат за користування електричною енергією, опалення, водопостачання холодної та гарячої води і користування прилеглою територією у розмірі 27 212,23 грн. та суму сплаченого судового збору у сумі 1 344,90 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2019 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що ОСОБА_3 - співвласник позивача 1/2 частини квартири заборгував кошти за житлово-комунальні послуги, які підлягають стягненню. Зазначив, що відшкодування попередніх витрат замість старого власника не можна розглядати як зобов`язання нового власника - відповідача за постачання раніше наданих іншому споживачу послуг.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7306/2019
Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не є особою, яка повинна відповідати за позовом. При цьому, право до кого пред`явити позовні вимоги є виключним правом позивача і обмеження його у цьому праві є наслідком порушення норм процесуального права.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією від 25.12.2003 (а. с. 9).

Позивач зазначив, що за весь час сумісного проживання, всі платежі житлово-комунальних послуг та інші витрати пов`язані з користуванням спільним майном позивач несе одноособово та за свої кошти. ОСОБА_3 на протязі вказаного проміжку часу, не здійснив жодного платежу за користування спільним майном.

Починаючи з 10.10.2014 по 10.10.2017 позивачем було сплачено за житлово-комунальні послуги та інші витрати пов`язані з користуванням спільним майном на загальну суму 44 488,46 грн.

На підставі договору дарування частини квартири від 29.01.2018 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. зареєстрованим в реєстрі за № 421 ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 , прийняв у дар 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_2 на 1/2 частини зазначеноїквартиризареєстровано у встановленому законом порядку.

Таким чином, з 29.01.2018 ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності в рівних долях з позивачем, належить на праві власності 1/2 частини квартири.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом про стягнення із ОСОБА_2 заборгованість за житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 та утримання прибудинкової території за період з 10.10.2014 по 29.01.2018 у сумі 27 212,23 грн., що складає 50% від загальних витрат сплачених ним за вказані послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників, належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Одночасно вимогами ст. 322 ЦК України, встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до вимог ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому законом порядку тарифами.

Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що власники квартири зобов'язані брати участь в її утриманні, сплачувати житлово-комунальні послуги та нести інші витрати пов`язаних із користуванням майном.

Матеріали справи свідчать, що на підставі договору дарування частини квартири від 29.01.2018 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. зареєстрованим в реєстрі за № 421 ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 , прийняв у дар 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 21.05.2018 позивач звернувся до суду із заявою про заміну відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_2 У якій просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь 50% витрат по сплаті житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 та інших витрат пов`язаних із користуванням спільним майном, а саме: витрат за користування електричною енергією, опалення, водопостачання холодної та гарячої води і користування прилеглою територією у розмірі 27 212,23 грн. та суму сплаченого судового збору у сумі 1 344,90 грн. (а. с. 44-51).

Дану заяву позивач підтримав при розгляді справи в суді першої інстанції, яку було задоволено судом.

Звертаючись до суду із відповідним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути заборгованість за період з 10.10.2014 по 29.01.2018, коли співвласником квартири був ОСОБА_3

ОСОБА_2 відповідно до вимог чинного законодавства лише з моменту набуття у власність частки квартири, зобов`язаний нести тягар її утримання, брати участь у витратах на управління, сплачувати за надані житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку і прибудинкової території.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не є особою, яка повинна відповідати за позовом правильними.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

ОСОБА_1 на власний розсуд скористався своїми правами та пред`явив позовні вимоги до ОСОБА_2 , якого вважав належним відповідачем у справі.

Дані права в порушення норм процесуального права не можуть бути обмеженими судом.

За наведеного доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова