Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/1175/18
Провадження № 2/321/13/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.10.2019 року

Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Машкіної Н.В.,

при секретарі - Бородіної І.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах, а також в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , за участю третьої особи - Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачівпро визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на такі обставини.

Позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . В будинку з 7 липня 2016 року були зареєстровані ОСОБА_3 та її малолітні діти ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Але, починаючи з 15.05.2017 року відповідачі в будинку не проживають без поважних причин, будь-яких витрат на його утримання не несуть, членами його сім`ї не являються, тому позивач просить визнати їх втратившими право користування вказаним житлом внаслідок їх тривалою відсутності.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що на підставі рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 30.09.2008 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.11.2008 року він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку проживала його хвора мати, яка померла в 2011 році. Одного разу, коли він приїхав провідати хвору матір, то побачив в будинку відповідачку ОСОБА_3 , яка вселилися у будинок і доглядала її. Особисто він ніяких домовленостей з відповідачкою не мав. Припускає, що запросити ОСОБА_3 доглядати його матір могла його сестра, з якою він зараз не спілкується. З того часу відповідачка, а також її діти ІНФОРМАЦІЯ_6 та ІНФОРМАЦІЯ_7 постійно проживали в будинку. З відповідачкою ніяких стосунків не підтримував, а лише на її прохання став хрещеним батьком її сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6. Після смерті матері в квітні 2011 року він в будинку не з`являвся, оскільки зазначене жило його не цікавило, особові рахунки були оформлені на відповідачку. Близько двох років тому з телефонної розмови з сусідами він довідався, що в будинку ніхто не проживає. На теперішній час він вирішив поселити в будинку свого сина, проте там залишилися речі відповідачів, в тому числі їх меблі, деякі предмети хатньої обстановки, автомобіль (в гаражі). Як йому стало відомо з 2016 року в будинку зареєстроване місце проживання відповідачів, проте особисто він дозволу на це не надавав, ніяких договірних відносин щодо користування житловим приміщенням з відповідачами не має. На теперішній час за будинком ніхто не доглядає, у зв`язку з чим він знаходиться в занедбаному стані.

Враховуючи викладені обставини, позивач та представник позивача - адвокат Ганюков В.Д. на задоволенні позовних вимог наполягали.

Відповідачем ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подано відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення проти позову, згідно яких вона разом з дітьми дійсно вимушена була тимчасово виїхати з будинку АДРЕСА_1 , оскільки її малолітній син ОСОБА_5 є інвалідом дитинства і потребував довготривалого лікування і реабілітації, що свідчить про поважність причин відсутності їх у вказаному житлі. За таких обставин позовні вимоги позивача не визнає в повному обсязі (а.с. 83-85).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснила, що в кінці 2010 року в місцевій газеті вона побачила оголошення позивача, який шукав доглядальницю за своєю матір`ю, яка перебувала в психоневрологічному диспансері. Зателефонувавши за оголошенням, позивач пообіцяв, що переоформить житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому проживала мати, за належний догляд за нею. Оскільки відповідачка власного житла не мала і проживала в орендованому житлі в м. Енергодар, то вона погодилася на цю пропозицію. На початку 2011 року позивач привіз матір в будинок і відповідачка здійснювала за нею догляд. ІНФОРМАЦІЯ_1 року матір позивача померла, а відповідачка залишилася проживати в будинку разом з сином ІНФОРМАЦІЯ_6. В червні 2011 року в неї народився ще один син. З позивачем вона підтримувала теплі дружні стосунки, він став хрещеним батьком її сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6. Під час спілкування позивач неодноразово обіцяв переоформити будинок на відповідачку, проте увесь час відкладав це. При цьому, особові рахунки зі сплати комунальних послуг були оформлені на її ім`я і вона сплачувала їх з 2011 року, оскільки постійно проживала там. До травня 2016 року вона працювала в місцевій школі вчителем, проте звільнилася у зв`язку з хворобою сина, який вимагав постійного догляду та лікування. Так, її син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8, визнаний дитиною - інвалідом віком до 16 років, потребує постійного догляду матері та лікування. У зв`язку з цим з 2017 року дитина періодично проходить курси реабілітації в Центрі комплексної реабілітації в м. Мелітополь, яке є найбільш наближеним закладом до місця проживання відповідачів, оскільки на території Михайлівського району такі заклади відсутні. Вона, як мати, разом з іншим малолітнім сином також змушені тимчасово проживати в м. Мелітополь, оскільки не має матеріальної можливості здійснювати щоденні поїзди до вказаного закладу і при цьому доглядати свого сина, 2011 року. Проте, з будинку в с.Тимошівка відповідачі не виселялися, там знаходяться їх речі, за можливості ОСОБА_3 навідується туди, просить сусідів приглядати за ним. Також, вона сплачувала земельний податок, комунальні платежі не сплачувала, оскільки фактично комунальними послугами не користувалася. Вказаний будинок є єдиним житлом відповідачів, за вказаною адресою ОСОБА_3 отримує соціальну допомогу на дитину - інваліда.

Враховуючи викладені обставини відповідач ОСОБА_3 та її представник - адвокат Самофал Ю.В. просять в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи служби у справах дітей в судове засіданні не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у його відсутність і просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки це призведе до порушення особистих немайнових прав малолітніх дітей.

Суд, вислухавши учасників справи, допитавши свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справ. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом, житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 не підставі рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2008 року (а.с. 6).

Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як передбачено ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У вказаному будинку згідно довідки в.о. старости Тимошівського старостинського округу з 07.07.2016 року зареєстроване місце проживання відповідачів ОСОБА_3 з малолітніми дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 10).

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (ч.5 ст. 403 ЦК України).

За ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі:

1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;

2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;

3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;

4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;

6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Згідно акту депутата Михайлівської селищної ради від 20 вересня 2018 року відповідачі не проживають за вказаною адресою з 15 травня 2017 року (а.с. 10 зворот).

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_3 вселилася в житловий будинок і доглядала матір позивача, а коли вона померла продовжувала там проживати. У ОСОБА_3 є двоє дітей, один з яких дитина - інвалід, у зв`язку з чим відповідачка часто возила його до лікарні. Вона бачила, як в травні 2017 року ОСОБА_3 разом з дітьми поїхала з будинку. З собою вона взяла особисті речі, інвалідний візок сина і сказала, що їде до м. Мелітополя для проходження курсу лікування. Меблі та інші речі залишилися в будинку. На теперішній час він знаходиться в занедбаному стані.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_3 почала проживати в будинку у зв`язку з доглядом матері позивача. Він обіцяв переоформити їй будинок. У ОСОБА_3 є двоє дітей, один з яких дитина - інвалід. В травні 2017 року ОСОБА_3 разом з дітьми поїхала до м. Мелітополя для проходження курсу лікування сина. На теперішній час будинок знаходиться в занедбаному стані. Позивача він бачив там тричі.

З поданих та досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що відповідачі з 15.05.2017 року у будинку позивача постійно не проживають, оскільки ОСОБА_5 , який є дитиною - інвалідом і потребує постійного стороннього догляду, проходить курси реабілітації в м. Мелітополь, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні медичним висновком (а.с. 59), медичним висновком від 18 лютого 2014 року (а.с. 60), висновком ВКК № 31 від 13 лютого 2014 року (а.с. 62), довідкою №01-8/247 від 19 листопада 2018 року.

Вказані докази не викликають сумніву щодо їх належності, допустимості та достовірності і свідчать про поважність причин не проживання ОСОБА_3 в спірному будинку.

Окрім того, відповідачка ОСОБА_3 продовжує нести витрати по утриманню будинку, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 65-68), там залишилися її речі, що підтверджується показами свідків і визнано самим позивачем в судовому засіданні.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі не проживають в будинку позивача з поважної причини і менше ніж протягом трьох років підряд, що є підставою для припинення їх особистого сервітуту відповідно до п.5 ч. 1 ст. 406 КК України.

Крім того, з витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження вбачається, що відомості про батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, відомості про батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України.

При цьому, статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Частиною 2 та 3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Доказів того, що реєстрація неповнолітніх дітей була вчинена не за згодою всіх членів сім`ї, зокрема і позивача, як власника житлового будинку, в судовому засіданні не надано, і це надає можливість батькам неповнолітніх дітей реалізовувати права на виховання, навчання та лікування своїх дітей за місцем реєстрації - у дитячих садочках, школах, лікарнях, тощо.

Згідно висновку органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей при Михайлівській райдержадміністрації від 25.02.2019 року, визнання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7, такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 порушить їх житлові права.

Враховуючи те, що станом на день пред`явлення позову - 25.09.2018 року малолітні діти ОСОБА_3 не досягли десятирічного віку, а також те, що відомості про їх батька записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, їх місцем проживання є місце проживання їх матері ОСОБА_3 .

Отже, судом встановлено, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , порушує житлові права дітей. Інших обставин, які мають істотне значення, для припинення особистого житлового сервітуту відповідачів (перешкоди в праві власника володіти, користуватися та розпоряджатися житловим будинком) судом не встановлено.

Так, правовідносини, що склалися між сторонами, виникли із житлових та цивільних правовідносин та врегульовані нормами Житлового та Цивільного кодексів України.

В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз`яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статей 383, 391 ЦК України.

Натомість, підставами пред`явленого позивачем позову є положення ст. 150 ЖК України, які регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, а також ст. 71, 72 ЖК України, які регулюють взаємовідносини користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду, в тому числі збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми наймачем або членом його сім`ї, порядок визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі, тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.12,13, 81,89,141,259,263-265,268ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах, а також в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , третя особа: Михайлівська районна державна адміністрація Запорізької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду через Михайлівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області Н.В. Машкіна