Номер провадження: 22-ц/813/1571/19
Номер справи місцевого суду: 500/2387/18
Головуючий у першій інстанції Жигулін С.М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 травня 2018 року у складі судді Жигуліна С.М.,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частини вказаної квартири.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 травня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду на 06.07.2018.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою та, з урахуванням поданої заяви про уточнення скарги, просила скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі, у зв`язку з порушенням судом правил підсудності.

В апеляційній скарзі зазначила, що не повідомлялася про розгляд справи судом першої інстанції, вважає, що справа повинна розглядатися Святошинським районним судом м. Києва так як працює і проживає у квартирі доньки за адресою: АДРЕСА_2 . Даний позов не є майновим, а тому виключна підсудність на даний спір не розповсюджується. Також зазначила, що стан її здоров`я потребує постійного лікування та догляду, тому здійснювати постійні переїзди до м. Одеси та Одеської області є вкрай проблематичним.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що предметом спору у даній справі є нерухоме майно, яке знаходиться в м. Ізмаїлі Одеської області, а тому в даному випадку застосовуються правила виключної підсудності, у зв`язку з чим судом вірно визначено підсудність даної справи. Посилання відповідача на те, що вона працевлаштована в м. Києві не є підставою для зміни підсудності та передачі справи до Святошинського районного суду м. Києва.

В запереченнях на відзив відповідач просила скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу передати на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва з посиланням на те, що проживає в м. Києві, перенесла операційне втручання, стан здоров`я не дозволяє переїзди до м. Одеси.

В поясненнях на заперечення відповідача позивач зазначив, що підстави для задоволення апеляційної скарги та заперечень до відзиву відсутні, так як в підтвердження викладених обставин відповідач жодних доказів не надала. Доводи апеляційної скарги не кореспондуються з вимогами чинного законодавства та не знаходять свого документального відображення.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Приписами ч. 1 ст. 30 ЦПК України визначено, що позови, які виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно з п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 №3 виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Виключна підсудність - особливий вид територіальної підсудності. Правила виключної підсудності забороняють застосування при пред`явленні позову інших видів підсудності - загальної, альтернативної, договірної і підсудності, пов`заних між собою вимог.

Згідно з роз`ясненнями п.41 вищезгаданої постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 р. №3, перелік позовів, для яких встановлено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на Ѕ частини квартири.

Оскільки, спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна, а саме, квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила виключної підсудності, з врахуванням положень ч.1 ст. 30 ЦПК України, у зв`язку з чим справа підсудна Ізмаїльському міськрайонному суду Одеської області, а тому провадження у справі відкрито з дотриманням правил підсудності.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач проживає та працює у м.Києві, а тому справа має бути підсудна Святошинському районному суду м.Києва, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Посилання апелянта на стан її здоров`я, який не дозволяє здійснювати переїзди до м. Одеси, не є підставою для передачі справи до суду за місцезнаходженням відповідача, так як нормами чинного законодавства така можливість не передбачена.

Твердження про те, що позивачем за подання позову сплачений судовий збір як за вимогу немайнового характеру, а тому на спірні правовідносини не розповсюджується виключна підсудність, до уваги суду не приймається оскільки сума сплаченого позивачем судового збору не свідчить про те, що спір про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на Ѕ частини квартири є не немайновим.

Таким чином ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження у справі є законною та обґрунтованою і не свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена судом з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: