Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 235/3907/15-ц

провадження № 61-26517св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Красноармійський центр єдиного замовника»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Красноармійська міська рада, Красноармійський міський відділ Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Донецької області від 13 березня 2018 року у складі колегії суддів: Кішкіної І. В., Новікової Г. В., Папоян В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У травні 2015 року Комунальне підприємство «Красноармійський центр єдиного замовника» (далі ? КП «Красноармійський центр єдиного замовника») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Красноармійська міська рада, Красноармійський міський відділ Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області, про визнання особами такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку.

Позов мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 , належить до комунальної власності територіальної громади м. Красноармійськ та перебуває на балансі КП «Красноармійський центр єдиного замовника». ОСОБА_1 є наймачем вказаної квартири. Також за цією адресою зареєстровані члени сім`ї ОСОБА_1 , а саме: сини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Відповідачі у квартирі тривалий час не проживають. Факт непроживання відповідачів у квартирі підтверджується актами обстеження житлового будинку від 09 вересня та 07 жовтня 2013 року, 24 лютого 2015 року. При обстеженні квартири виявлено, що вона знаходиться у занедбаному стані, захаращене сміттям, не використовується мешканцями. Вказане приміщення непридатне для проживання людини та веде до руйнування як самої квартири, так і будинку. Відповідачі не сплачують комунальні послуги.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням (квартирою) АДРЕСА_1 . Зобов`язати Красноармійський міський відділ Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як таких, що втратили право на користування жилим приміщенням (квартирою) АДРЕСА_1 .

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2016 року у задоволенні позову КП «Красноармійський центр єдиного замовника» відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів на підтвердження відсутності відповідачів у квартирі, а навпаки вони продовжують мешкати у квартирі, оскільки інше житло у них відсутнє, та мешкають вони у квартирі на законних підставах.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 13 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2016 року скасовано. У задоволенні позову КП «Красноармійський центр єдиного замовника» відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції у порушення вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, що призвело до ухвалення рішення, яким суд вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_4 , який не брав участі у справі, але відповідно до ордеру від 08 лютого 2016 року № 2-п серія ІІ останньому виділено спірну квартиру на сім`ю із чотирьох осіб. Таким чином, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення. Разом з тим, позивачем не доведено, що на час звернення до суду, відповідачі не мешкали у спірній квартирі більш, ніж шість місяців без поважних причин, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Донецької області від 13 березня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної скарги не застосував до спірних правовідносин норми, які підлягали застосуванню, а саме статті 64, 116, 177 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР). До участі у розгляді цієї справи мав бути залучений орган опіки та піклування, оскільки рішення суду впливає на житлові права малолітніх дітей заявника - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які зареєстровані у спірній квартирі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 , перебуває на балансі КП «Красноармійський центр єдиного замовника».

У 1989 році ОСОБА_1 виданий ордер на житлове приміщення, а саме на квартиру АДРЕСА_1 . Також у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно з актами обстеження вказаної квартири від 09 вересня та 07 жовтня 2013 року, 24 лютого 2015 року квартира знаходиться у занедбаному стані, захаращена сміттям, не використовується мешканцями.

Постановами державного виконавця відкриті виконавчі провадження від 01 серпня 2014 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Красноармійськтепломережа» заборгованості у розмірі 6 344,27 грн, від 16 квітня 2014 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Вода Донбасу» заборгованості у розмірі 3 021,48 грн, від 26 січня 2015 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь КП «Красноармійський центр єдиного замовника» заборгованості у розмірі 3 838,53 грн.

Відповідно до довідки управління Пенсійного фонду України в м. Покровську від 23 грудня 2015 року із пенсії ОСОБА_1 на користь КП «Красноармійський центр єдиного замовника» у період із березня по грудень 2015 року щомісяця перераховується 46,79 грн у рахунок погашення вказаної заборгованості та у рахунок погашення заборгованості на користь інших комунальних підприємств .

ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи, що підтверджується довідкою Медико-соціальної експертної комісії.

ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку у Красноармійській медичній установі «Центр первинної медико-санітарної допомоги» та не може самостійно пересуватися.

Відповідно до довідки КП «Красноармійський центр єдиного замовника» від 11 лютого 2016 року зі спірної квартири відповідачі зняті із реєстраційного обліку на підставі заочного рішення Красноарміського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2015 року, яке ухвалою Красноарміського міськрайонного суду Донецької області від 03 лютого 2016 року скасовано.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. При цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведені норми права, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем у порушення вимог статті 81 ЦПК України не доведено факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК УРСРстроки у жилому приміщенні без поважних причин.

Висновки суду апеляційної інстанції є правильними, відповідають вимогам закону та встановленим обставинам.

Посилання заявника у касаційній скарзі на статтю 116 ЖК України є помилковим, оскільки вказаною нормою передбачено порядок виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення, що не є предметом позову у цій справі.

Верховний Суду відхиляє доводи касаційної скарги про те, що до участі у розгляді цієї справи мав бути залучений орган опіки та піклування, оскільки рішення суду впливає на житлові права малолітніх дітей заявника - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які зареєстровані у спірній квартирі, з огляду на таке.

Перелік випадків, коли участь органу опіки та піклування при розгляді справи у суді є обов`язковою передбачено частиною четвертою статті 19 Сімейного кодексу України.

Відповідно до вказаної норми участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, є обов`язковою при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним.

Враховуючи те, що предметом розгляду цієї справи є визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку, малолітні діти заявника не є сторонами цієї справи, а тому відсутні підстави для залучення органу опіки та піклування до участі у розгляді цієї справи.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, арішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Донецької області від 13 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик