П О С Т А Н О В А

іменем України

17 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до неповнолітнього ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_6 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 жан звернулися до суду із вказаним позовом,який мотивували тим, що вони та третя особа ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . У квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який доводиться позивачам онуком, а ОСОБА_6 сином. Вказували, що ОСОБА_6 із сином ОСОБА_10 із 2006 року у квартирі не проживають у зв`язку з тим, що виїхали на постійне місце проживання за кордон. Наявність реєстрації відповідача у спірній квартирі позбавляє їх, як власників житла можливості здійснювати право користування та розпорядження житлом у повному обсязі. Крім того, вони вимушені нести витрати щодо сплати комунальних послуг з розрахунку на всіх зареєстрованих у спірному житлі осіб, включаючи відповідача, що вводить їх у зайві трати. Будь-яких перешкод у проживанні відповідачки за місцем реєстрації вони не чинять. Вважають, що відповідач, який не є власником житла на підставі ст.405 ЦК України та ч.2 ст.107 ЖК України втратив право користування спірною квартирою, оскільки змінив місце проживання і не проживає в квартирі більше року, а зняття його з реєстрації не завдасть йому шкоди. У зв`язку з наведеним просили визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_4

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_11 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити їх позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність

- 2 -

висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд не врахував приписи ч.2 ст.405 ЦК України про втрату членом сім`ї власника житла права користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік та встановлені по справі обставини. Зокрема, суд не дав належної оцінки тим фактам, що неповнолітній ОСОБА_5 не є співвласником спірного житла, більше 12 років не проживає у квартирі, так як у 2006 році виїхав за кордон разом з матір`ю ОСОБА_6 , ніяких перешкод у проживанні вони йому не чинять. Вважають, що суд мав застосувати до спірних правовідносин ч.2 ст.107 ЖК УРСР за аналогію закону, яка регулює схожі відносини, бо відповідач добровільно залишив спірну квартиру і обрав собі інше місце проживання.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

ОСОБА_2 і ОСОБА_11 належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток 03 жовтня 2019 року, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Решта учасниківналежно повідомлені про час розгляду справи, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю передбачених законом підстав для їх задоволення.

При цьому суд виходив з того, що мати неповнолітнього відповідача ОСОБА_6 є співвласником спірної квартири і відповідно має право на те, щоб дитина проживала з нею, а відтак відсутність ОСОБА_13 2002 року народження і його матері у спірній квартирі, не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Також, суд керувався тим, що ОСОБА_5 не проживає у спірній квартирі з поважних причин, оскільки з урахуванням його віку він не має можливості самостійно обирати місце проживання і мешкає за місцем проживання своєї матері.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1).

Згідно ч.2 ст.156 ЖК України на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно(ч.2).

Згідно із ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений

- 3 -

житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом першої інстанції встановлено, що неповнолітній відповідач ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_1 є онуком позивачів ОСОБА_2 . , ОСОБА_8 та сином третьої особи ОСОБА_6 і в установленому порядку зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 із 26 липня 2012 року по теперішній час.

Згідно акту ЖЕД № 313 від 03 листопада 2018 року неповнолітній ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_4 не проживає.

Також судом встановлено, що позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та мати неповнолітнього відповідача ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_4 . ОСОБА_2 належить 1/2 частина вказаної квартири, ОСОБА_21 жану та ОСОБА_6 - по 1/4 частині квартири.

За таких обставин, з огляду на те, що мати неповнолітнього відповідача ОСОБА_6 є співвласником спірної квартири і має законне право на вселення до свого помешкання неповнолітніх дітей в будь-який час без згоди інших співвласників, суд обгрунтовано відмовив у визнанні неповнолітнього відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував приписи ч.2 ст.405 ЦК України, яка зазначає про втрату членом сім`ї власника житла права користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік та встановлені по справі обставини щодо відсутності відповідача без поважних причин більше 12 років, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

По-перше, за змістом ст.383 ЦК України, ст.150, 156 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Аналіз змісту наведених правових норм дає підстави для висновку, що право члена сім`ї власника квартири чи її частини на користування житлом є похідними від прав власника цієї квартири і існує лише за умови, що ця особа залишається власником житла. З огляду на те, що мати неповнолітнього ОСОБА_5 ОСОБА_6 є співвласницею спірної квартири і згідно ч.2 ст.156 ЖК України вправі вселяти до свого помешкання неповнолітніх дітей без згоди інших співвласників, то право неповнолітнього ОСОБА_5 на користування житлом до досягнення повноліття гарантоване законом, є безумовним і не може бути припинено незалежно від його проживання в спірній квартирі до досягнення повноліття.

По-друге, вказана норма регулює питання щодо втрати права користування житлом члена сім`ї власника цього житла.

Відповідно до ч. 4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу.

Згідно положень ст.64 ЖК України до членів сім`ї власника належать його дружина, діти і батьки. Членами сім`ї власникаможе бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Неповнолітній ОСОБА_5 є сином третьої особи ОСОБА_6 і не відноситься до членів сім`ї позивачів відповідно до приписів ст.64 ЖК України.

Доводи скаржників про те, що неповнолітній ОСОБА_5 не є співвласником спірного житла, не мають правового значення з викладених вище підстав, оскільки не позбавляють його права користування житлом, співвласником якого є його мати, до досягнення повноліття. Це ж стосується доводів позивачів щодо відсутності перешкод з їх боку у

- 4 -

проживанні і користуванні відповідачем квартирою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд мав застосувати до спірних правовідносин ч.2 ст.107 ЖК УРСР за аналогію закону, яка регулює схожі відносини, бо відповідач добровільно залишив спірну квартиру і обрав собі інше місце проживання, не грунтуються на вимогах закону.

Частина 2 ст.107 ЖК УРСР регулює відносини щодо втрати права користування жилим приміщенням у разі вибуття наймача чи члена його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення.

Тобто, дана норма врегульовує права та обов`язки виключно наймача щодо користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду.

В даному випадку відповідач ОСОБА_5 не є ні наймачем, ні членом його сім`ї у спірній квартирі, що виключає можливість застосування даної норми при вирішенні спору.

Також відсутні і підстави для застосування аналогії закону, оскільки згідно ч.9 ст.10 ЦПК України таке можливо виключно у випадку неврегульованості законом спірних відносин, що в даному випадку не встановлено. Спірні відносини врегульовано ЦК України щодо захисту права власності, в тому числі ст.405 ЦК України.

Аналогічні роз`яснення викладені у п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно якого члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: