П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/8786/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/507/19

Головуючий в Рівненському міському суді

Рівненської області: Тимощук О.Я.

Рішення суду ухвалено в м. Рівне

Рівненської області о 16 год. 27 хв. 05.12.2018

Повний текст рішення складено: 10.12.2018

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в Акціонерному товаристві "Банк "Фінанси та кредит" Чернявська Олена Степанівна;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача: адвокат Пузирко Олександр Олександрович;

відповідача: відсутній;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: адвокат Пузирко Олександр Олександрович;

за участі (в апеляційному суді): ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в Акціонерному товаристві "Банк "Фінанси та кредит" Чернявської Олени Степанівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 ; про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" (далі - ВАТ "Банк "Фінанси та кредит" або банк) і Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в Акціонерному товаристві "Банк "Фінанси та кредит" (далі - Уповноважена особа ФГВФО в АТ "Банк "Фінанси та кредит" або Уповноважена особа ФГВФО в банку) ОСОБА_4 про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору №Ф1-06/37934-14 від 08.02.2006, що укладений між позивачем і банком, визнання недійсним договору іпотеки №37934-14 від 08.02.2006, що укладений між позивачем і банком, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчук М.О. того ж числа за реєстровим номером 213.

Мотивуючи вимоги, покликався на неможливість виконання зобов`язань за кредитним договором. Вважав, що ВАТ "Банк "Фінанси та кредит" неправомірно видано кредитні кошти у доларах США, чим порушено вимоги ст.ст. 11 і 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а також при укладенні правочину кредитором не було надано інформації про сукупні витрати і не зазначено усіх істотних умов кредитного договору. Окрім того, кредит забезпечений іпотекою, при укладенні договору про що банк не додержав положень Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати".

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 13 липня 2016 року позовну заяву залишено без руху і надано п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків і оплати судового збору у повному обсязі.

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 27 вересня 2016 року після виконання суддівських вказівок відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи ФГВФО в банку Чернявської О.С., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 ; про захист порушеного права споживача фінансових послуг.

У запереченнях проти позову Уповноважена особа ФГВФО в АТ "Банк "Фінанси та кредит" стверджувала на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки в момент укладення оспорюваних договорів банком дотримано усіх вимог закону. Щодо посилань про відсутність інформації про сукупну вартість кредиту, то її розміщено на інтернет-сторінці. При цьому позичальник мав право на роз`яснення умов, проте своїм правом, в т.ч. і на відмову в отриманні послуг, не скористався, а тому вважав позов необґрунтованим.

Ухвалою Рівненського міського суду від 02 лютого 2017 року заяву представника позивача і третьої особи задоволено і витребувано у відповідача виписку про рух коштів з позичкового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого згідно з кредитним договором №Ф1-06/37934-14, копії фінансових документів (квитанцій) по погашенню кредиту позивачем, довідку щодо стану розрахунку за кредитним договором №Ф1-06/37934-14, в т.ч. і погашення основного боргу, відсотків за користування кредитом, штрафних санкцій та зобов`язано сторін провести взаємну звірку розрахунків.

Ухвалою Рівненського міського суду від 29 травня 2017 року викликано в судове засідання на 15 год. 00 хв. 07 червня 2017 року уповноваженого представника ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" для представництва інтересів.

Ухвалою Рівненського міського суду від 07 червня 2017 року призначено у справі судову фінансово-кредитну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання:

-чи відповідає наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника перед банком умовам оспорюваного кредитного договору та чи підтверджується зазначений розрахунок документами бухгалтерського обліку (у т.ч. розрахунковими документами)?

-чи підтверджується документально отримання ОСОБА_1 позики згідно з оспорюваним кредитним договором в сумі 31 000 доларів США. Яка сума становить гривневий еквівалент відповідно до курсу Національного банку України на дату видачі кредиту - 31 800 доларів США?

-яку суму в доларах США повинен сплатити позивач відповідно до умов оспорюваного кредитного договору для повного погашення кредиту станом на 08.02.2026 - дату закінчення строку позики?

-яку суму в доларах США повинен сплатити позичальник відповідно до умов додаткового договору №1 від 04.08.2009 до оспорюваного кредитного договору для повного погашення кредиту?

-яку суму в гривнях було витрачено ОСОБА_1 згідно з наданими на дослідження документами (квитанції тощо) на купівлю у ВАТ "Банк "Фінанси та кредит" доларів США для наступного погашення кредиту за оспорюваним кредитним договором?

-яка сума в доларах США підтверджується документально щодо погашення позичальником кредиту за оспорюваним кредитним договором?

-чи відповідає оспорюваний кредитний договір вимогам Закону України "Про захист прав споживачів" та якою є реальна відсоткова ставка у порівнянні із зазначеною у кредитному договорі з урахуванням зазначених нормативних документів та умов правочину?

-чи зазначено в оспорюваному кредитному договорі та додатках до нього реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту?

-якою є реальна процентна ставка за оспорюваним кредитним договором та чи відповідає вона зазначеним в правочині процентам за користування кредитом?

-яким є "абсолютне подорожчання кредиту" за оспорюваним кредитним договором?

-чи підтверджують документально витребувані банком перед укладенням кредитного договору №Ф1-06/37934-14 від 08.02.2006 та додаткових угод до нього відомості у позичальника щодо нього, членів його сім`ї, поручителя ОСОБА_2 про відсутність доходів у цих осіб в іноземній валюті, в т.ч. і в доларах США?

Проведення експертизи доручено судовим експертам Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (43001 м. Луцьк Волинської області, вулиця Червоного Хреста, 16), попередивши експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України.

Надано матеріали цивільної справи у розпорядження експерта.

Обов`язок оплати проведення експертизи покладено на позивача.

Провадження у справі зупинено зі встановленням двохмісячного строку для проведення судової експертизи.

Ухвалою Рівненського міського суду від 29 жовтня 2018 року провадження у справі поновлено.

Рішенням Рівненського міського суду від 05 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено:

Визнано порушеним право позивача як споживача фінансових послуг.

Визнано недійсним кредитний договір №Ф1-06/37934-14 від 08 лютого 2006 року, що укладений між ВАТ "Банк "Фінанси та кредит" і ОСОБА_1

Визнано недійсним договір іпотеки №379340-14 від 08 лютого 2006 року, що укладений між банком і ОСОБА_1 та посвідчений 0 лютого 2008 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчук М.О. за реєстровим номером 213.

Стягнуто з ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" () на користь ОСОБА_1 27 393, 60 гривень понесених судових витрат.

На рішення суду ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" через свого представника - Шпатуська Р.В. (правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія") подало апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність і необґрунтованість, що полягають у неповноті з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи.

На її обґрунтування зазначалося про хибність висновку суду щодо незалучення банку до участі в справі, оскільки оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права і обов`язки. При цьому також вважає, що суд, знаючи, що ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" перебуває у стадії ліквідації, не залучив до участі в справі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Не погоджуючись з твердженнями суду про недійсність оспорюваного кредитного договору, посилався на вільне волевиявлення контрагентів при укладенні 08 лютого 2006 року кредитного договору №Ф1-06/37934-14, що виключає примушування особи до дій, вчинення яких є необов`язковим для неї. За умовами договору, за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України. Отже, позивач не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Норми ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та ст.ст. 536, 1054 ЦК України передбачають самостійність встановлення банком процентних ставок і комісійних винагород за надані послуги, а також необхідність визначення договірного, за взаємною згодою, розміру процентної ставки, яка є істотною умовою відносин між сторонами, що закріплено у відповідних пунктах 2.1-2.3, 3.2., 3.5, 3.6, 4.1, 4.2-4.8, 5.1, 6.1, 7.7 оспорюваного кредитного договору.

Оскільки відповідно до вимог ст.ст. 629 і 526 ЦК України укладений договір є обов`язковим для виконання контрагентами, тому ОСОБА_1 зобов`язаний виконувати взяті на себе обов`язки за всіма існуючими умовами оспорюваного договору і виконувати їх належним чином у встановлений строк.

Вважає, що підстава визнання оспорюваного кредитного договору недійсним - укладення його внаслідок помилки і обставина встановлення порушення прав позивача як споживача надаваних послуг суперечать як ст. 229 ЦК України, яка регулює ці правовідносини, так і роз`ясненням п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними". Так, не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка в результаті власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

При вирішенні колегією суддів апеляційної скарги звертав увагу на ті факти, що позичальник з моменту видачі кредитних коштів частково виконував зобов`язання за кредитним договором, здійснюючи погашення процентів за користування кредитом, а також добровільно страхуючи іпотечне майно, тобто своїми діями схвалив умови договору і вони були йому сприятливі.

Щодо висновків суду про визнання недійсним іпотечного договору №379340-14 від 08.02.2006, то вважає, що вони є хибними, не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону. Так, стверджуючи, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення останнього або до закінчення строку дії іпотечного договору, суд покликався на положення ст. 229 ЦК України стосовно недійсності договору внаслідок помилки. Однак при цьому судом залишено без уваги те, що при його укладенні контрагентами додержано вимог ст.ст. 1, 18 Закону України "Про іпотеку" та ст.ст. 546, 575 ЦК України, що відображено в оспорюваному іпотечному договорі. На його думку, будь-яких підстав, що вказували б про недійсність цього правочину, не існує, позивачем суду надано не було, а судом не було їх здобуто.

Так само і умова про забезпечення оспорюваного кредитного договору відповідає правилам ст.ст. 546, 548, 549, 551 ЦК України і свідчить про згоду сторін на забезпечення виконання зобов`язання неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

На переконання заявника, посилання в оскаржуваному рішенні на висновок експерта у судово-економічній експертизі, яким встановлено розмір наданої послуги, не відповідає дійсним обставинам справи, адже відповідно до додатку №1 до оспорюваного кредитного договору встановлено графік погашення кредиту, сплати процентів та щомісячної комісії, де зазначається дата, загальна сума, яка направляється на погашення процентів, сума, що направляється на погашення кредиту, щомісячна комісія. Вважає, що даний доказ усупереч ст.ст. 77, 76, 89 і 263 ЦПК України помилково прийнятий судом при наданні відповідної правової оцінки спірних відносинам у справі.

Зважаючи на те, що оспорювані договори відповідають вимогам ст.ст. 6, 203, 1054 ЦК України, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове судове рішення - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію в АТ "Банк "Фінанси та кредит" Чернявської О.С., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_2 ; про захист порушеного права споживача та визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів.

У поданому відзиві позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу - відхилити. При цьому вказував про необхідність залучення до участі в справі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки відповідач діє від його імені. Також належним відповідачем повинен бути й ПАТ "Банк "Фінанси та кредит". Повно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд в той самий час правильно застосував і норми матеріального права до відносин, що виникли та існують між сторонами. Тобто обґрунтовано і на підставах, передбачених законом, визнано оспорювані договори недійсними. Так само правильно дано відповідну правову оцінку і наявності договірної умови про неустойку та обставині проведення судово-економічної експертизи, висновок якої засвідчив наявність укладення договорів внаслідок помилки позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи банку, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із їх доведеності та обґрунтованості, оскільки відповідачем порушено права ОСОБА_1 як споживача надаваних послуг, з огляду на що зробив висновок про відсутність доказів, які стверджували б про надання банком при укладенні оспорюваного кредитного договору всієї інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту і вартості послуги з оформлення договору стосовно надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Встановивши обставини порушення банком законодавства про захист прав споживачів через несправедливість правочинів (ст.ст. 11 і 18 Закону України "Про захист прав споживачів") і як наслідок - помилки позичальника, суд визнав факти укладення оспорюваних кредитного та іпотечного договорів недійсними, як такі, що не містять усіх істотних умов.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Як з`ясовано судом, 08 лютого 2006 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю банком "Фінанси та кредит" укладено кредитний договір № Ф1-06/37934-14, за умовами якого позичальник отримав у банку 31 800 доларів США з оплатою за користування кредитними коштами 12 процентів річних на придбання конкретно визначеного об`єкта нерухомості з остаточним терміном їх повернення до 08 лютого 2026 року. Задля укладення договору позивач подав відповідну письмову заяву за погодженням з банком.

При укладенні договору позичальнику було надано банком графік погашення заборгованості за кредитом і ознайомлено з умовами його повернення коштів, проти чого ОСОБА_1 не заперечив.

З метою повернення отриманого кредиту того ж числа між контрагентами укладено забезпечувальний правочин - договір іпотеки нерухомого майна № 37934-14, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського округу Матвійчук М.О. і зареєстрований за реєстровим №213. Предметом іпотеки виступила квартира АДРЕСА_1 .

В подальшому, 04 серпня 2009 року, через реорганізацію кредитора у ВАТ "Банк "Фінанси та кредит" між контрагентами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №Ф1-06/37934-14 від 08.02.2006. При цьому було зменшено щомісячний ануїтетний платіж до 276 доларів США щомісячно та продовжено термін кредитування до 08 лютого 2033 року.

Тоді ж укладено між ними й додатковий договір №1 до іпотечного договору №37934-14 від 08.02.2006.

Постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року №612 ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" визнано неплатоспроможним.

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.205 №171 "Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "Банк "Фінанси та кредит" і делегування повноважень тимчасового адміністратора банку" в ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" запроваджено тимчасову адміністрацію.

17 грудня 2015 року Правлінням Національного банку України видано постанову №898, якою відкликано банківську ліцензію і прийнято рішення про ліквідацію банку.

Відповідно до Постанови виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про початок процедури ліквідації АТ "Банк "Фінанси та кредит" та делегування повноважень ліквідатора банку" від 18 грудня 2015 року №230 розпочато процедуру ліквідації банку строком з 18 грудня 2015 року по 17 грудня 2017 року.

Згодом, 27 листопада 2017 року, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №5175, яким продовжено строк здійснення ліквідації ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" тривалістю на два роки по 17 грудня 2019 року включно.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 квітня 2018 року №993 делеговано усі повноваження ліквідатора ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" Ірклієнку Ю.П.

22 березня 2019 року банком відступлено свої права вимоги в т.ч. і щодо кредитних зобов`язань, а також й забезпечувальних зобов`язань ОСОБА_1 на підставі відповідного договору на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія".

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 11 червня 2019 року до участі в справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" як процесуального правонаступника ПАТ "Банк "Фінанси та кредит".

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу порушення прав споживача та заперечення позивачем правомірності укладених між ним і банком кредитного та іпотечного договорів після спливу понад десять років з дня їх укладення. При цьому покликався на несправедливість умов кредитного договору та наявність помилки щодо природи правочину, прав і обов`язків сторін, а також таких властивостей і якостей наданих послуг, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Укладення кредитного договору внаслідок помилки спонукало до тих самих наслідків і щодо похідного правочину - договору іпотеки.

Вважаючи, що відповідачем також не додержано вимог ст.ст. 3, 13 ЦК України щодо справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства і зловживання своїми правами, ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо обов`язку надавача послуг повідомити споживача про тип відсоткової ставки, умови кредитування і сукупну вартість кредиту, у липні 2016 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Уповноваженої особи ФГВФО в банку про захист прав споживача і визнання недійсними договорів кредиту та іпотеки.

Між тим, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими процентами.

Сторонами не заперечується, а позивач сам на цьому наполягає, що протягом тривалого часу - з моменту укладення оспорюваного договору та до 01 грудня 2015 року ним виконувалися зобов`язання за кредитним договором. При цьому було сплачено тіло кредиту разом з процентами за користування отриманими коштами на користь ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" у розмірі 31 961, 18 центів, тобто ця сума перевищує розмір кредитних коштів - 31 800 доларів США. До суду ж він звернувся більше як через 10 років після укладення оспорюваних договорів, що вказує про те, що умови правочинів впродовж цього часу його повністю влаштовували і він проти них не заперечував.

Приходячи до переконання про задоволення апеляційної скарги, колегія суддів не бере до уваги аргументи ОСОБА_1 про те, що при укладенні оспорюваних договорів він допустив помилку, яка має наслідком їх недійсність.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у пункті 19 своєї постанови від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Тобто позивач, стверджуючи про визнання правочину недійсним, має надати належні та допустимі докази щодо наявності обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на хибність його волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

На а.с. 2-21; т. 2, міститься висновок експерта №9016-9017 судово-економічної експертизи від 17 вересня 2018 року, яким стверджено про те, що на дату закінчення договору кредиту позичальник має сплатити 84 000 доларів США, при погашенні кредиту ним було витрачено 223 392, 48 гривень, неможливість підтвердження погашення кредиту за час з 06 березня 2015 року по 12 січня 2016 року, а також штрафу і пені, та відсутність вказівки про реальну відсоткову ставку, неможливість її визначення і розмір абсолютного подорожчання кредиту, що складає 71 337, 83 доларів США.

Однак сам по собі даний висновок експерта не свідчить ані про помилку позивача при укладенні оспорюваних договорів, ані про наявність несправедливих умов договорів, адже ці обставини повинні бути досліджені та їм повинно бути надано правову оцінку винятково в сукупності з іншими об`єктивними і переконливими доказами у справі. Однак таких матеріали справи не містять.

Не можна погодитися і з твердженнями ОСОБА_1 про наявність при укладенні оспорюваних договорів фактів несправедливих умов цих правочинів, про що зазначається у ст.ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, яка діяла на час виникнення цивільно-правового спору. Апеляційним судом при цьому враховується, що оскільки впродовж понад десять років договірні умови влаштовували позичальника, він їх не оспорював, не звертався за відповідними роз`ясненнями до контрагента, а тому є його вільним волевиявленням на укладення кредитного та іпотечного правочинів. Тобто з цієї підстави оспорювані договори визнані недійсними бути не можуть.

Щодо покликання позивача, з чим погодився і суд першої інстанції, про те, що єдиним законним засобом платежу на території України є національна валюта - гривня, а не іноземна, то вони спростовуються тим, що при укладенні кредитного договору у розпорядженні банку знаходилася банківська ліцензія №28, що зареєстрована Національним банком України 30 жовтня 1991 року за № 63 і видана 17 липня 2007 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Крім цього, кредитодавцю було видано дозвіл №28-2, що зареєстрований Національним банком України того ж числа, на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" згідно з додатком до цього дозволу, в т.ч. і на здійснення операцій з валютними цінностями.

Отже, при видачі кредиту на користь позичальника та укладенні оспорюваних договорів банк діяв у межах повноважень, наданих йому законом.

Такі ж роз`яснення містяться і у пунктах 10-11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин".

Окрім того, участі в справі не брав ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" (правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія"), який на час вирішення спірних відносин свою банківську діяльність не припинив. Банк перебуває в процесі ліквідації і від його імені діє ліквідатор, тоді як позивач наполягав на порушенні його суб`єктивних цивільних прав саме цією юридичною особою.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Як убачається, суд попередньої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Норми ч. 1 ст. 367 ЦПК України визначають перегляд справи судом апеляційної інстанції за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевірку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Спонуканнями для прийняття нової постанови - про відмову ОСОБА_1 в позові відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є неправильне застосування судом попередньої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На підставі ст.ст. 229, 1054 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, що діяла на час виникнення спору, пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", пунктів 10-11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2018 року скасувати повністю.

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в Акціонерному товаристві "Банк "Фінанси та кредит" Чернявської Олени Степанівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 ; про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Позивач: ОСОБА_1 ; АДРЕСА_1 ; паспорт НОМЕР_2 , виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області 21.09.2006; ідент. номер платника податків: НОМЕР_3 .

Відповідач: Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в Акціонерному товаристві "Банк "Фінанси та кредит" Чернявська Олена Степанівна; 04050 м. Київ, вулиця Артема, 60; .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 ; АДРЕСА_3 ; паспорт НОМЕР_4 , виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області 26.03.1997; ідент. номер платника податків: НОМЕР_5 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 16 год. 30 хв. 11.06.2019

Головуючий С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

Н.В.Бондаренко