ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/183/19
"23" травня 2019 р. смт Петриківка
Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Говорухи В.О., за участі секретаря судового засідання Догадайло М.В., розглянувши в залі суду, у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
30.01.2019 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В своїй заяві позивач посилається на те, що їй на підставі приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 , де крім неї зареєстровані: донька ОСОБА_3 , а також колишній зять ОСОБА_2 .
Відповідач не проживає в даному домоволодінні понад 20 років, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має. Позивач зазначає, що ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, а саме до м. Київ. Перешкод в користуванні житловим будинком відповідачу ніхто не чинив.
Факт реєстрації відповідача ОСОБА_2 порушує право ОСОБА_1 на вільне розпорядження і користування майном.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 , не заперечує проти винесення заочного рішення у справі.
Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання 16.04.2019 та 23.05.2019не з`явився. Про місце, час і день слухання справи був повідомлений за відомою адресою місця проживання належним чином, що підтверджується довідкою про доставку SMS-повідомлення та поштовим відправленням, яке повернулося до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відзив та будь-які інші клопотання на адресу суду не надано.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи повторну неявку у судове засідання відповідача по справі, з метою дотримання встановлених законодавством строків розгляду судом справи, зі згоди позивача, суд може ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити із наступних підстав.
Судом були встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них такі правовідносини.
Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.
Позивачу на праві приватної власності належить домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено копією Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб, виданої Петриківською селищною радою Петриківського району Дніпропетровської області № 25 від 10.01.2019, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 уповноважений власник, ОСОБА_3 - донька, ОСОБА_2 - колишній зять.
Згідно з ОСОБА_4 обстеження проживання ОСОБА_1 від 07.12.2018, проведеного депутатом Петриківської селищної ради ОСОБА_5 . за участі двох сусідів: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_2 за зареєстрованою адресою по АДРЕСА_1 фактично не проживає з 1998 рокупо теперішній час.
При цьому з реєстрації за даною адресою ОСОБА_2 до цього часу в добровільному порядку не знявся.
Вказані обставини обмежують право позивача володіти, користуватись та розпоряджатись належною їй нерухомістю.
Між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідачем житловим будинком, оскільки в судовому засіданні не добуто належних та допустимих доказів укладення між сторонами договорів найму належного позивачу житла (який відповідно до ст. 811 ЦК України має укладатись в письмовій формі). Також ОСОБА_2 не реалізовує своє право користування вказаним житлом і на даний час фактично проживає за іншою адресою, тому реєстрація відповідача у будинку позивача неправомірно обмежує його правомочності по користуванню та розпорядженню належним йому майном.
Згідно з ч. 1 ст. 311 та ст. 391 ЦК України житло фізичної особи є недоторканним, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Дана норма визначає право власника, в тому числі житлового будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який він вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України суд дійшов до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Такий висновок суду повністю узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 по справі № 6-709цс16.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 є законним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , а зареєстрований в цьому будинку відповідач ОСОБА_2 не проживає та не перебував без поважних причин понад один рік, суд вважає, що позов є обґрунтованим, ґрунтується на вимогах закону, у зв`язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Тому, слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати в сумі 768,40 грн.
На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 81, 89, 264, 280-283 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) понесені позивачем судові витрати в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В. О. Говоруха