ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року

м.Суми

Справа №592/2953/18

Номер провадження 22-ц/816/3464/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенко В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 лютого 2019 року в складі судді Бичкова І.Г., ухвалене в м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 12 червня 2015 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 43,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору, в зв`язку з чим станом на 28 лютого 2018 року виникла заборгованість у сумі 52905 грн 44 коп., яка складається з наступного: 30278 грн 37 коп. - заборгованість за кредитом, 18782 грн 97 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 848 грн 60 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн - штраф (фіксована частина); 2495 грн 50 коп. - штраф (процентна складова). У зв`язку з цим, позивач просив стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 лютого 2019 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що єдиним власником карткового рахунку № НОМЕР_1 є ОСОБА_1 Кредитні кошти були переведені за розпорядженням ОСОБА_1 , а отже і відповідальність за переведення коштів має нести відповідач. Зазначає, що оскільки ОСОБА_1 в порушення вимог кредитного договору та норм ЦК України не виконав взятого на себе зобов`язання, сума заборгованості підлягає стягненню з останнього на користь позивача в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказує, що рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 лютого 2019 року є законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» - Гакаля Р.В., представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг (а.с. 9), за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 43,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що представниками позивача не було доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч. 1, 2 цієї статті).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

У ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а за правилами ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Свої зобов`язання за договором Банк виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредитний ліміт в розмірі 2000 грн. Відповідач зобов`язання належним чином не виконав, в зв`язку з чим станом на 28 лютого 2018 року мається заборгованість у сумі 52905 грн 44 коп., з яких: 30278 грн 37 коп. - заборгованість за кредитом, 18782 грн 97 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 848 грн 60 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн - штраф (фіксована частина); 2495 грн 50 коп. - штраф (процентна складова) (а.с. 7-8).

Відповідно до представленої банком довідки, ОСОБА_1 було видано ряд банківських карток, остання строком дії до березня 2021 року.

З наданого банком розрахунку вбачається, що з 23 січня 2016 року до 28 лютого 2018 року відбувалися операції по картковому рахунку, користування кредитними коштами, сплата заборгованості за кредитом та відсотками за його користування та інші платежі (а. с. 7- 8).

11 травня 2017 року ОСОБА_1 , виявивши відсутність кредитної картки № НОМЕР_2 , яку йому було видано позивачем відповідно до договору № б/н від 12 червня 2015 року, зателефонував на гарячу лінію позивача за телефоном 3700 з заявою про блокування зазначеної кредитної картки та видачі нової.

При отримані нової кредитної картки 12 травня 2017 року відповідачем було виявлено несанкціоноване списання коштів з кредитного рахунку невідомими особами шахрайським шляхом у сумі 24891 грн.

13 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Сумського ВП ГУНП в Сумській області із заявою про крадіжку належної йому банківської карти.

14 травня 2018 року на підставі заяви ОСОБА_1 були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України за № 0001866 та було розпочато досудове розслідування (а. с. 62).

21 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Сумської філії ПАТ КБ ПриватБанк та із заявою про несанкціоноване зняття кредитних коштів із карткового рахунку та проведення службової перевірки у зв`язку з проведенням досудового розслідування кримінального провадження та відшкодування завданої йому шкоди (а.с. 79).

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України законодавцем визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правовідносини між позивачем та відповідачем, які виникли на підставі укладеного між сторонами договору регулюються відповідними нормами ЦК України.

Положення ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15.

У відповідності до ст.ст. 626, 627, 629, 634, 638 ЦК України сторони по справі погодили умови та правила надання банківських послуг, які підлягають обов`язковому виконанню.

Пунктом 1.1.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг, до яких приєднався відповідач, підписавши анкету-заяву, встановлено: інформувати Банк, а також правоохоронні органи про факти втрати Карти, Стікеру РауРаss, ПіНу, сім-карти мобільного телефону або отримання повідомлення про їх незаконне використання. У разі настання вищевказаних випадків необхідно звернутися до відділення Банку, або за телефонами НОМЕР_5 (безкоштовно) по Україні, НОМЕР_3 (для VIP - клієнтів), НОМЕР_4 (для дзвінків із-за кордону).

Пункт 1.1.2.19 передбачає негайно повідомляти Банк шляхом дзвінка до Колцентру (протягом 15 хвилин) інформацію, що стала відома Клієнту про втрату/викрадення Карти, Стікеру РауРаss , сім-карти мобільного телефону, несанкціоновані транзакції по його рахунках (а також по рахунках 3-іх осіб).

Клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на картрахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки до стоп-листа платіжної системи (п. 1.1.5.29 договору).

Відповідно до заяви відповідача банком було проведено аналіз ситуації, що склалася, котрий показав, що всі зазначені операції по карті здійснені успішно при наявності картки з коректним введенням PIN-коду. Відповідач був проінформований та письмової відповіді не потребував, про що особисто заявив.

Відповідно особа (або ж сам відповідач), яка отримала кошти мала в наявності платіжну картку і знала ПІН-код властивий даній карті, а згідно п. 1.1.1.122 договору PIN-код відомий лише держателю карти та необхідний для здійснення операцій з платіжною картою.

Тобто, відповідач не зберіг картку і пін-код і тим самим сприяв заволодінню коштами з його картки. А звідси і повинен відповідати за використані кошти банку.

Проте, відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з цивільним позовом в рамках кримінальної справи про відшкодування заподіяної злочином шкоди винними особами.

З урахуванням викладеного вимоги Банку про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом підлягають частковому задоволенню.

Що стосується вимог в частині стягнення пені та штрафу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2 статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити, оскільки встановлено, що позичальник допустив порушення умов укладеного кредитного договору, за що позивач щоденно нараховує відповідачу пеню, а стягнення штрафу носить разовий характер, у зв`язку з тим, що порушенням позичальником будь-якого грошового зобов`язання на строк понад 30 днів, що змушує позивача звернутись до суду з позовом, а тому за порушення умов укладеного кредитного договору підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку пеня.

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Оскільки вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача штрафів - 500 грн (фіксована частина) та 2495 грн 50 коп. (процентна складова) не ґрунтуються на законі, тому задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що із ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за вказаним кредитним договором в загальному розмірі 49909 грн 94 коп., яка складається з: 30278 грн 37 коп. - заборгованості за кредитом, 18782 грн 97 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 848 грн 60 коп. - заборгованості за пенею та комісією.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції на підставі п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь позивача підлягають компенсації судові витрати в розмірі 1662 грн 27 коп., понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та судові витрати у розмірі 2493 грн 41 коп., понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), тому, відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України,апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 червня 2015 року в сумі 49909 грн 94 коп., яка виникла станом на 28 лютого 2018 року і складається з: 30278 грн 37 коп. - заборгованості за кредитом, 18782 грн 97 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 848 грн 60 коп. - заборгованості за пенею та комісією.

В задоволенні позову в іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» як компенсацію судові витрати у розмірі 1662 грн. 27 коп., понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, 2493 грн. 41 коп. судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

С.С. Ткачук