КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7293/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Астахова О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення завданої шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року,

встановив:

у серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень від 10 липня 2018 року просив суд стягнути на його користь завдану бездіяльністю відповідача шкоду в розмірі 9 482 грн. 15 коп., посилаючись на те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2014 року було зобов`язано Управління пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва вчинити дії щодо виплати йому додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 19 березня 2014 року, однак станом на день звернення до суду з даним позовом рішення про виплату додаткової пенсії відповідачем не прийняте та додаткова пенсія не виплачується, чим завдано йому шкоди.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2014 року було зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва вчинити дії щодо виплати йому додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 19 березня 2014 року. 27 січня 2015 року було відкрито виконавче провадження з виконання даної постанови, а 22 липня 2015 року - прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження. Позивач зазначав, що ним були оскаржені дії державного виконавця та 14 січня 2016 року виконавче провадження було відновлено, однак станом на день звернення до суду з позовом додаткова пенсія йому не призначена та не виплачується з вини відповідача, чим йому завдано матеріальної шкоди у розмірі 9 482 грн. 15 коп., яка складається із суми невиплаченої додаткової пенсії за період з 19 березня 2014 року по 30 вересня 2018 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено факту завдання йому шкоди відповідачем. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст.15, 16, 22, 1066 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з положеннями ст. 17 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 22 ЦПК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що додаткова пенсія у визначеному постановою суду розмірі йому не виплачується, про що також свідчить невиконання відповідачем вимог державного виконавця в ході здійснення виконавчого провадження. Однак, такі доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду з таких підстав.

При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При зверненні до суду з позовом позивач посилався на те, що відповідачем було заподіяно йому майнову шкоду, яка полягає у невиплаті пенсії на виконання рішення суду, з підстав, передбачених статтями 22, 1166 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має право на пільги, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2014 року було зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва вчинити дії щодо виплати йому додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 19 березня 2014 року.

Правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, регулюються Законом України «Про виконавче провадження», а тому несплачена позивачу сума пенсії, яка мала бути призначена та підлягала стягненню на його користь за судовим рішенням, не може вважатися майновою шкодою чи збитками в розумінні статей 22, 1166 ЦК України, а є сумою нарахованої пенсії, яка підлягає виплаті в порядку виконання постанови суду, відтак зазначені норми права не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Відповідного висновку також дійшов Верховний Суд у постанові від 12 вересня 2018 року (справа №320/749/17-ц)

Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», а також особливості їх виконання.

Положення статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Соціальне забезпечення осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи відбувається відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». За таких обставин, розмір виплат основної та додаткової пенсії особам, які мають статус постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та є інвалідами, визначається відповідно до урядових постанов.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2014 року було проведено нарахування позивачу додаткової пенсії, що свідчать про відновлення порушеного права позивача на виплату додаткової пенсії, відповідачем здійснено перерахунок пенсії, визначений її розмір та нарахована доплата, а тому стягнення заявленої позивачем суми у вказаному спорі є подвійною відповідальністю за одне і те ж зобов`язання, що є недопустимим.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі були досліджені надані ним письмові докази також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що позивач фактично не погоджується з розміром нарахованої йому пенсії, в тому числі додаткової, про що надає докази, однак просить стягнути кошти в порядку відшкодування матеріальної шкоди.

Посилання скаржника на положення ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до частини другої якої нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, також є необґрунтованими, оскільки спір щодо перерахунку пенсії позивачу вже вирішений судом, правовідносини сторін перейшли у стадію виконання судового рішення, а тому вказана норма не може бути застосована до даних правовідносин, так як недоотримана сума підвищення пенсії не є предметом розгляду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді