АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/601/НОМЕР_1Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 312000000 Шипович В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суду Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Пономаренка В.В., Фетісової Т.Л.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «РАО Груп»;

особа, що подала апеляційну скаргу - товариство з обмеженою відповідальністю «РАО Груп»;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «РАО Груп» на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2019 року ухваленого у складі судді Шипович В.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «РАО Груп» про захист прав споживача шляхом стягнення попередньої оплати за товар, штрафу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

В грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ «РАО Груп» про захист прав споживача шляхом стягнення попередньої оплати за товар, штрафу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 26 липня 2018 року між ним та ТОВ «РАО Груп» був укладений Договір поставки № 26-07/03. Згідно п.1.1., п.1.2. вказаного Договору, відповідач зобов`язався поставити та передати йому у власність котел твердопаливний Raotherm Eko Duo line 20 кВт на умовах і в порядку визначених Договором та протоколом-специфікацією, яка є додатком №1 до зазначеного Договору, протягом 30 робочих днів з дати зарахування передоплати за товар згідно рахунку-фактури.

Відповідно до п.4.3. Договору поставки № 26-07/03, товар вважається зданим постачальником і прийнятий покупцем після підписання відповідних актів прийому-передачі /видаткових накладних/. Місце передачі товару - склад постачальника. На підставі рахунку на оплату №19 від 26 липня 2018 року він, на виконання п.3.3. Договору, сплатив відповідачу передоплату у розмірі 30 000 гривень. Відповідно до п. 3.3, 3.5 цього ж Договору, про готовність до передачі товару відповідач повинен був повідомити його письмово. Однак відповідач поставку товару на 30 робочий день з моменту здійснення передоплати, тобто збіг 12 вересня 2018 року, як передбачено п.1.1. Договору та протоколом-специфікацією, не здійснив, чим в односторонньому порядку порушив взяті на себе за Договором зобов`язання.

НОМЕР_1 жовтня 2018 року позивач направив відповідачу претензію в якій просив повернути передоплату у розмірі 30 000 грн. 25 жовтня 2018 року відповідач надав гарантійний лист, яким гарантував відвантаження товару до 16 листопада 2018 року. Однак повідомлення про готовність товару до відвантаження позивач від відповідача до цього часу не отримав.

За викладених обставин позивач вважав, що оскільки відповідачем були порушені умови вказаного Договору, то ТОВ «РАО Груп» зобов`язано повернути йому суму передоплати 30000 гривень та відповідно до п. 6.2. Договору сплатити штраф в розмірі 5% від вартості товару, в сумі 2 981 грн. 38 коп.

Крім того, він вважає, що згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач повинен відшкодувати йому завдану моральну шкоду. При цьому посилався на невиконання відповідачем умов Договору, що в свою чергу призвело до порушення його законних прав та інтересів, завдало йому душевних страждань і переживань. Стверджував, що невиконання відповідачем умов договору (непоставка товару), ігнорування в подальшому прав позивача (неповернення передоплати незважаючи на письмові вимоги), викликало у нього тривалі душевні і нервові страждання і переживання, враховуючи, що зимою будинок залишився без опалення, відсутні кошти для придбання котла в іншого продавця, він вимушений вже більше 2-х місяців витрачати свій час на спілкування із відповідачем, який не реагує на його прохання. Завдані йому моральні страждання оцінив у 5000 гривень.

Виходячи з викладеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з ТОВ «РАО Груп» на його користь завдані йому матеріальні збитки у розмірі 30000 грн., штраф за прострочення поставки товару - 2981 грн. 38 коп. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ТОВ «РАО Груп» на користь ОСОБА_1 попередню оплату за товар в сумі 30000 грн. за Договором поставки №26-07/03 від 26 липня 2018 року та штраф за прострочення поставки в сумі 2981 грн. 37 коп. а усього 32981 грн. 37 коп.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто із ТОВ «РАО Груп» на користь держави судовий збір в сумі 612 грн. 50 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду ТОВ «РАО Груп» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також невірне встановлення обстави, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, просив його скасувати та постановити у зазначеній справі нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги послався на те, що судом першої інстанції невірно визначено поняття «строк готовності обладнання до відвантаження» і «строк поставки обладнання», склавши два окремі поняття в одне ціле, ототожнивши їх, суд фактично зробив довільне тлумачення положень Договору з власної ініціативи.

В свою чергу у оскаржуваному рішенні суд не зазначив жодних підстав з урахуванням яких він зробив висновок про те, що споживач саме ототожнює ці два поняття тоді як ні в позовній заяві ні в судовому засіданні в суді першої інстанції останній не зазначав, що для нього дані поняття суміжні. Водночас суд повинен здійснювати розгляд справи на засадах змагальності сторін та на підставі доводів, наведених сторонами у справі, а не вказувати в рішенні обставини справи з власної ініціативи.

Відхиляючи доводи представника відповідача, про те що Договір не містить строку, протягом якого обладнання повинно бути виготовлено, суд послався на загальну норму (ч. 3 ст. 509 ЦК України ) однак представником відповідача в судовому засіданні зазначалося, що договір не містить «строку готовності обладнання до відвантаження» і в такому випадку позивач має право вимагати його виконання в будь-який час (ч.2 ст. 530 ЦК України), а відповідач повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. Однак така вимога від позивача не надходила і відповідач виконував умови Договору керуючись засадами розумності і технологічної складності для виготовлення такого роду обладнання.

Обов`язок постачальника щодо поставки обладнання тісно пов`язується з обов`язком покупця здійснити повну оплату за обладнання, а згідно п. 3.4. Договору, а саме у випадку прострочки оплати покупцем за обладнання чи оплати в неповному розмірі і на умовах п. 3.3. Договору, постачальник має право не виконувати замовлення покупця та не поставляти обладнання до повного розрахунку покупця з постачальником. При цьому постачальник не несе відповідальність невиконання/неналежне виконання зобов`язань за Договором та звільняється від будь-яких штрафних санкцій.

Скаржнику, зокрема, є незрозумілим з яких саме підстав суд прийшов до безпідставного висновку про те, що ТОВ «РАО Груп» мало б повідомити покупця про готовність обладнання (котла) до відвантаження не пізніше 30 банківських днів з дня отримання передоплати в розмірі 50% вартості товару, тобто не пізніше 12 вересня 2018 року, адже Договором такої умови не передбачено. І не конкретизовано дати поставки, а вказано строк поставки 30 банківських днів з моменту зарахування передплати вартості обладнання, вказаного в п.3.3. Договору на підставі встановленого рахунку-фактури. Тобто після сплати суми передплати за обладнання постачальнику визначений строк поставки 30 банківських днів. Водночас покупець такої передоплати не здійснив.

Аналізуючи вищевикладене скаржник стверджує, що даний позов є передчасним і необґрунтованим. Позивач заявляючи про стягнення коштів по Договору, водночас вимогу про його розірвання не заявляє, а також не наводить тверджень, що згідно п. 3.5 Договору він вже є власником обладнання, а ініціювавши даний позов фактично хоче створити передумови щодо подвійної вигоди.

А тому виходячи з вищевикладеного, скаржник просив повністю скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове яким відповідно відмовити в задоволенні позовних вимог за їх необґрунтованості.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що 26 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «РАО Груп» укладено «Договір поставки № 2607/03», за яким постачальник ТОВ «РАО Груп» зобов`язалось передати у власність покупця ОСОБА_1 , а покупець прийняти та оплатити котел твердопаливний «RAOTHERM» Eko Duo line 20 кВт на умовах і у порядку, визначених цим Договором, в асортименті, кількості та за цінами, вказаними в Специфікації, видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього Договору (а.с. 4-8).

Відповідно до п. 3.2 вказаного Договору загальна вартість договору згідно Специфікації становить 59627 грн. 50 коп. з урахуванням ПДВ.

Згідно Додатку №1 «Протокол-специфікація» до Договору поставки від 26 липня 2018 року, - найменування товару котел твердопаливний Raotherm Eko Duo line 20 кВт; вартість з ПДВ 59627 грн. 50 коп.; в комплект поставки входять пульт керування, вентилятор, запальничка, чавунний пальник, паспорт та керівництво з експлуатації; строк поставки товару складає 30 робочих днів з дати зарахування передоплати за товар згідно рахунку - фактури (а.с. 9).

26 липня 2018 року ТОВ «РАО Груп» виставлено ОСОБА_1 рахунок №19 на оплату товару - котел твердопаливний Raotherm Eko Duo line 20 кВт, вартістю з ПДВ 59627 грн. 50 коп.

Пунктом 3.3 Договору сторони погодили наступний порядок оплати Обладнання: покупець оплачує 50%, від загальної вартості обладнання згідно п.3.2 цього Договору, шляхом передплати протягом 5 календарних днів з моменту підписання даного Договору та виставлення рахунку Постачальником; решту 50% від загальної вартості обладнання згідно п.3.2 цього Договору, Покупець зобов`язується сплатити протягом 5 календарних днів з дати повідомлення Покупця про готовність обладнання до відвантаження.

Відповідно до платіжного доручення № від 30 липня 2018 року ОСОБА_1 сплатив на користь ТОВ «РАО Груп» грошові кошти в сумі 15000 гривень за котел твердопаливний Raotherm Eko Duo line 20 кВт згідно рахунку № НОМЕР_1 від 26 липня 2018 року (а.с. НОМЕР_1).

Відповідно до платіжного доручення № від 31 липня 2018 року ОСОБА_1 сплатив на користь ТОВ «РАО Груп» грошові кошти в сумі 15000 гривень за котел твердопаливний Raotherm Eko Duo line 20 кВт згідно рахунку №НОМЕР_1 від 26 липня 2018 року (а.с. 20).

Таким чином ОСОБА_1 згідно п.3.3. Договору сплатив на користь відповідача передоплату в сумі 30000 гривень, що становить понад 50% вартості товару.

Згідно п.4.1. Договору строк поставки встановлюється сторонами впродовж 30 (тридцяти) банківських днів.

НОМЕР_1 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся із письмовою претензією до ТОВ «РАО Груп» (а.с. 15) в якій у зв`язку із не поставкою обладнання вимагав повернути сплачену передоплату в сумі 30000 гривень та сплатити штраф в розмірі 5% вартості товару.

25 жовтня 2018 року відповідач надав гарантійний лист, яким гарантував відвантаження товару до 16 листопада 2018 року. Однак повідомлення про готовність товару до відвантаження позивач від відповідача не отримав, та відповідно передоплату за товар відповідач йому не повернув.

Натомість відповідач запропонував приїхати до м. Рівне і забрати котел. В послідуючому ОСОБА_1 винайняв вантажну машину, взяв із собою кошти для повного розрахунку за котел та 25 жовтня 2018 року приїхав до м. Рівне. Однак при прибутті до ТОВ «РАО Груп» виявилось, що замовлений ним котел не готовий. Натомість відповідач видав йому гарантійний лист, в якому зобов`язався виконати замовлення у строк до 16 листопада 2018 року. Позивач повернувся до м. Черкаси і став чекати повідомлення відповідача про готовність котла.

Однак ні до 16 листопада 2018 ні пізніше такого повідомлення не отримав. Навпаки відповідач почав уникав телефонних розмов, а на початку грудня 2018 року директор ТОВ «РАО Груп» запропонував йому звернутися до суду для вирішення даної ситуації.

Наведені обставини послугували підставою для звернення із зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення попередньої оплати за товар та штрафу за прострочення поставки суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що відповідач мав би повідомити позивача про готовність обладнання до відвантаження не пізніше 30 банківських днів з дня отримання передоплати в розмірі 50 % вартості товару, тобто не пізніше 12 вересня 2018 року. В свою чергу зазначене відповідачем не було здійснене, а тому виходячи з положень регламентованих ч. 2 ст. 693 ЦК України позивач набуває право вимоги на передання оплаченого товару або повернення попередньої оплати.

Крім того, враховуючи, що відповідач допустив прострочення поставки обладнання понад 5 календарних днів, позивач набуває право на отримання від останнього у відповідності до п. 6.2 вказаного договору штрафу у розмірі 5% від вартості обладнання.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, щодо стягнення моральної шкоди суд виходив з того, що дана вимога заявлена у спорі що випливає із захисту прав саме споживача, а тому обґрунтовано керувався п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», яким зокрема констатовано право споживачів на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків (дефекту) продукції відповідно до закону.

Згідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров`я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об`єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Таким чином аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я. Водночас матеріали справи свідчать про те, що заподіяння позивачу за його переконанням моральної шкоди, яку він зокрема просить стягнути з відповідача, не пов`язане із завданням шкоди його майну чи здоров`ю, за винятком самої продукції, що має дефект, а тому відповідно правові підстави для задоволення зазначеної частини позовних вимог відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правові норми укладення договору регламентовано ст.638 ЦПК України, зокрема, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Обов`язковість виконання умов договору випливає із положень ст. 629 ЦПК України.

Одним із різновидів договору купівлі-продажу є договір поставки. Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України, - за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З матеріалів зазначеної справи вбачається, що між сторонами даного спору був укладений договір який містить назву саме Договір поставки, його сторонами являються Постачальник та Покупець, однак як зазначав ОСОБА_1 в ході розгляду справи в суді першої інстанції, предметом даного договору був товар який мав використовуватися Покупцем не в у підприємницькій діяльності, а в особистих цілях, а тому даний договір фактично є договором купівлі-продажу і виниклі між сторонами правовідносини випливають з правових норм які врегульовані саме Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 693 ЦК України, - якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу зокрема, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Колегія суддів не бере до уваги доводи викладені в апеляційній скарзі, щодо того що Договір від 26 липня 2018 року взагалі не передбачає строків в які ТОВ «РАО Груп» мав би повідомити ОСОБА_1 про готовність обладнання до відвантаження, оскільки дані доводи спростовуються самим змістом вказаного договору та суперечать засадам зобов`язання яке має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч.3 ст. 509 ЦК).

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення, а доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судові витрати залишити за сторонами, які їх понесли, за розгляд справи апеляційний судом.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РАО Груп» - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «РАО Груп» про захист прав споживача шляхом стягнення попередньої оплати за товар, штрафу та відшкодування моральної шкоди, - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає крім випадків передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.І. Гончар

В.В. Пономаренко

Т.Л. Фетісова