У Х В А Л А

31 травня 2019 року

м. Київ

справа № 445/580/16-ц

провадження № 61-10434ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараш А. А. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором підряду та заборгованості за виконані роботи,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогою стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором підряду в сумі 11030 грн, а також кошти в сумі 575,00 грн за виконані ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 послуги по перевезенню будматеріалів, оздоблювальних матеріалів, кріпильних елементів та придбані для нього матеріали. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 протягом періоду з серпня 2012 року по 16 березня 2013 року за усною домовленістю з відповідачем виконував будівельно-оздоблювальні ремонтні та зварювальні роботи у належному відповідачу житловому будинку та ковбасному цеху, що знаходяться за місцем проживання відповідача.

Між сторонами буда досягнута усна домовленість про те, що вартість цих виконаних робіт становить 11 030 грн. Тобто між сторонами був укладений усний договір підряду.

На виконання даного договору ОСОБА_1 придбав необхідні матеріали вартістю 575 грн.

Однак, відповідач своїх зобов`язань за договором підряду не виконав, коштів не оплатив за виконані роботи.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 20 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором підряду та заборгованості за виконані роботи - відмовлено.

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 11 605 грн, яка станом на 1 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1921*100=192 100).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

За змістом пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню, якщо:особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу

ОСОБА_1 , посилається на те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає скаргу, оскільки він є малозабезпеченою особою і 11 605 грн для нього і його сім`ї становить значну суму, проте жодного доказу свого майнового стану заявник не надає.

Таким чином посилання заявника у касаційній скарзі на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є недоведеним й не спростовують визначення цієї справи як малозначної.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором підряду та заборгованості за виконані роботи відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. А. Калараш