Номер провадження 2/754/3573/19
РІШЕННЯ

Іменем України

03 червня 2019 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Таран Н.Г.

секретаря - Ковтуненка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до державного реєстратора Гуменюк Катерини Миколаївни, Київська філія Комунального підприємства Вишенківської сільської ради «Добробут-Гарант» м. Київ, треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства Вишенської сільської ради «Добробут-Гарант» м. Київ Гуменюк К.М. № 27497259 від 10.08.2018 року про державну реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зазначених вимог позивачі посилаються на те, що згідно інформаційної довідки від 13.11.2018 року, отриманої з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, стало відомо, що 10.08.2018 року державним реєстратором Гуменюк К.М., Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» м. Київ був внесений запис про прийняте рішення № 27497259 про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект». Підставою виникнення права власності за ТОВ «Кей-Колект» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , стало: рекомендоване повідомлення про вручення поштового повідомлення, серія та номер: 358, виданий 06.12.2017 року видавником «Укрпошта»; договір іпотеки №48469 серія та номер: кдз-983, посвідчений 27.02.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.; договір факторингу, серія та номер: 1, виданий 12.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк»; договір відступлення права вимоги, серія та номер: 5207-5208, посвідчений 12.12.2011 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В.; вимога про усунення порушень основного зобов`язання, серія та номер: 732347/06/12/2017, видана 06.12.2017 року ТОВ «Кей-Колект». Квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, НОМЕР_1 , від 13.10.2011 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ управління житлово-комунального господарства Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації (розпорядження №2559-37-Д від 13.10.2011 року), а також свідоцтвом про право на спадщину 4-1493, від 19.09.2011 року, виданого Київською державною нотаріальною конторою №15. Відомості про об`єкт нерухомості та про право власності внесені в реєстр прав власності нерухомого майна 18.11.2011 року, реєстраційний номер майна: 25197045, номер запису №1700 в книзі д.214-196. Крім того, як стало відомо наразі, невістка позивачів ОСОБА_3 27.02.2007 року уклала з АКІБ «УкрСиббанк» Договір про надання споживчого оститу № 0, за умовами якого ОСОБА_3 було надано кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 99 900,00 доларів США з відсотковою ставкою 12,0% річних. У забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним Кредитним договором ОСОБА_3 уклала Договір Іпотеки № 48469 від 27.02.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. за реєстровим номером кдз-983, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На час укладання договору іпотеки власником даної квартири була ОСОБА_3 відповідно до укладеного договору купівлі-продажу від 27.02.2007 між нею та позивачами. Але, в зв`язку з істотним порушенням договору ОСОБА_3 рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2010 року договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , від 27.02.2007 року було розірвано. У зв`язку з чим, власниками даної квартири є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Позивачі, які є власниками квартири, ні договору про надання споживчого кредиту, ні договору іпотеки з «УкрСиббанком» не укладали, про кладені ОСОБА_3 договори про надання споживчого кредиту № 0 та договору іпотеки № 48469 від 27.02.2007 року, не знали, ніяких вимог та рекомендованих повідомлень від АКІБ «УкрСиббанк та ТОВ «Кей-Колект» за своєю адресою не отримували. Тому, позивачі вважають дії відповідача, державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» м. Київ Гуменюк К.М. щодо реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект» є протиправними.

Позивачі у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Представники позивачів позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві.

Відповідачі - державний реєстратор Гуменюк К.М. та представник Київської філії Комунального підприємства Вишенківської сільської ради «Добробут-Гарант» м. Київ у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Третя особа: ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» у судовому засіданні проти заоволення позовних вимог заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення представників позивачів та третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 22.08.1995 року квартира АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності в рівних долях належала ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2007 року ОСОБА_1 є спадкоємцем Ѕ частки майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкове майно складається з 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . На Ѕ частку спадкового майна видано свідоцтво про право на спадщину на ім`я матері померлого - ОСОБА_2

Також встановлено, що 27.02.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство «УкСиббанк») та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №0, відповідно до якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 99900,00 доларів США, зі сплатою 12,0 % річних, строком до 27.02.2026 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства .

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 27.02.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за №кдз-983, посвідчений 27.02.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., згідно умов якого ОСОБА_3 передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

У подальшому 12.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені договори факторингу №1 та Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчені Саєнко Е.В., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, 12.12.2011 року за реєстровим №5207-5208, згідно яких право вимоги за вищевказаним Кредитним договором та Договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект».

Відтак, ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу іпотекодержателя за Договором іпотеки.

Згідно інформаційної довідки від 13.11.2018 року, отриманої з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, стало відомо, що 10.08.2018 року державним реєстратором Гуменюк К.М., Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» м. Київ був внесений запис про прийняте рішення № 27497259 про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект», код ДРПОУ 37825968.

Підставою виникнення права власності за ТОВ «Кей-Колект» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , стало:

-рекомендоване повідомлення про вручення поштового повідомлення, серія та номер: 358, виданий 06.12.2017 року видавником «Укрпошта»;

-договір іпотеки №48469 серія та номер: кдз-983, посвідчений 27.02.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.;

- договір факторингу, серія та номер: 1, виданий 12.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк»;

-договір відступлення права вимоги, серія та номер: 5207-5208, посвідчений 12.12.2011 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В.;

-вимога про усунення порушень основного зобов`язання, серія та номер: 732347/06/12/2017, видана 06.12.2017 року ТОВ «Кей-Колект».

У своєму позові позивачі стверджують, що реєстрація права власності на нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект» відбулась з порушенням встановлених правил та процедур, а також вимог законодавства України, а саме: порушено процедуру вчинення реєстраційної дії щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Положення ст. 572 ЦК України встановлюють, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Зважаючи на вищевказані вимоги закону твердження позивачів відносно того, що ТОВ «Кей-Колект» в порушення зобов`язання, встановленого ч. 2 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» як іпотекодержатель не повідомило письмово позивача у п`ятиденний строк про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи міститься повідомлення АТ «УкрСиббанк» від 15.12.2011 року адресоване ФОП ОСОБА_3 , як боржнику, про відступлення прав вимоги за кредитним договором або договором про відкриття та використання картрахунку.

Також з тексту вказаного повідомлення вбачається, що відступлення прав вимоги відбулось по кредитним договорам №0 від 27.02.2007 року, за яким наявна заборгованість у розмірі 3355,93 дол. США та №1 від 26.03.2009 року, за яким наявна заборгованість у розмір 120911,66 дол. США.

Тобто, у вказаному повідомленні мова йде також і про інший кредитний договір №1, який було укладено 26.03.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»).

При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Згідно ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Як вбачається з п. 4.2 Договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

За умовамип. 5.1 Договору іпотеки у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього Іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержател

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Пунктом 60 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 року встановлено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, також подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна .

Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 року, передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Жодних доказів того, що ОСОБА_3 отримала від ТОВ «Кей-Колект» попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки за порушення вимог кредитного договору №0 від 27.02.2007 року, матеріали справи не містять, тому, на думку суду, були відсутні правові підстави для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, державний реєстратор Київської філії Комунального підприємства Вишенської сільської ради «Добробут-Гарант» м. Київ Гуменюк К.М. вчинила реєстрацію права власності на нерухоме майно без отримання доказів на підтвердження того, що відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» письмові вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки надсилалась ОСОБА_3 та були нею отримані.

Позивачі вказують на те, що у забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором ОСОБА_3 уклала Договір Іпотеки № 48469 від 27.02.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. за реєстровим номером кдз-983, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 . На час укладання договору іпотеки власником даної квартири була ОСОБА_3 відповідно до укладеного договору купівлі-продажу від 27.02.2007 між нею та позивачами. Але, в зв`язку з істотним порушенням договору ОСОБА_6 рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2010 року договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , від 27.02.2007 року було розірвано. У зв`язку з чим, власниками даної квартири є ОСОБА_1 та ОСОБА_2

До теперішнього часу позивачі, які є власниками квартири, ні договору про надання споживчого кредиту, ні договору іпотеки з «УкрСиббанком» не укладали, про укладені ОСОБА_3 договори про надання споживчого кредиту № 0 та Договір іпотеки № 48469 від 27.02.2007 року, не знали.

Однак, відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку»: «У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки».

Отже, відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» позивачі визнаються іпотекодавцями за Договором Іпотеки № 48469 від 27.02.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. за реєстровим номером кдз-983, незалежно від того, знали вони про його укладення чи ні.

Також позивачі вказують на те, що в порушення вимог ст. 517 ЦК України ТОВ «Кей-Колект» як новий кредитор не надав позивачу доказів переходу до нього прав у зобов`язанні, а саме: оригіналів договору факторингу № 1 та договору про відступлення прав за іпотечними говорами від 12.12.2011 року.

Відповідно до ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Отже, у вказаній статті ЦК України, не закріплено жодного зобов`язання за новим кредитором, воно не носить в собі обов`язкового характеру надання доказів, більше того, оригіналів договорі, як зазначають позивачі.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом .

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя. що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь - який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Таким чином, чинним законодавством передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться на підставі договору, предметом якого є нерухоме майно, отже проведення реєстраційної дії на підставі Іпотечного договору є законним способом набуття нерухомого майна у власність.

Щодо дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Підпунктом 1 пункту 1 зазначеного Закону встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Отже, мораторій на звернення стягнення на нерухоме житлове майно, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», встановлено тільки щодо примусового відчуження такого майна без згоди власника.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, а тому існує тільки правова підстава, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Згідно ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання - прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотеко держателя.

Положеннями іпотечного договору передбачено таке застереження щодо передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем забезпеченого зобов`язання.

Разом з тим, суд погоджується з доводами позивачів про те, що на момент набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки, була відсутня оцінка такого майна, оскільки в матеріалах справи відсутня така оцінка, та відповідачем не спростовано даного факту.

Відповідно до ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя.

Відповідно п. 49 Стандарту, порівняльний підхід ґрунтується на врахуванні принципів заміщення та попиту і пропонування. Порівняльний підхід передбачає аналіз цін продажу та пропонування подібного майна з відповідним коригуванням відмінностей між об`єктами порівняння та об`єктом оцінки.

Згідно п. 49 Стандарту, основними елементами порівняння є характеристики подібного майна за місцем його розташування, фізичними та функціональними ознаками, умовами продажу тощо. Коригування вартості подібного майна здійснюється шляхом додавання або вирахування грошової суми із застосуванням коефіцієнта (відсотка) до ціни продажу (пропонування) зазначеного майна або шляхом їх комбінування.

Так, п. 51 Стандарту, незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки: ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Пунктом 56 Стандарту, викладені загальні вимоги до змісту звіту про оцінку майна, та згідно абзацу 12, звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити: письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що позивачі з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не звертались, а відповідачем жодних доказві суду не надано, у зв`язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цимКодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. ч. 1-3ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

В силу положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку», рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем в суді.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 41 вказаного Порядку, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Отже, рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав є підставою для внесення до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно доч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зіч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Приви борі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 517, 526, 530, 572, 575, 589, 625, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, Законом України «Про нотаріат», Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», ст. ст. 4, 12, 76-81, 89, 133, 137, 141, 263, 264, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до державного реєстратора Гуменюк Катерини Миколаївни, Київська філія Комунального підприємства Вишенківської сільської ради «Добробут-Гарант» м. Київ, треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Гуменюк Катерини Миколаївни, Київська філія Комунального підприємства Вишенківської сільської ради «Добробут-Гарант» м. Київ №27497259 від 10 серпня 2018 року про державну реєстрацію за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з державного реєстратора Гуменюк Катерини Миколаївни , Київська філія Комунального підприємства Вишенківської сільської ради «Добробут-Гарант» м. Київ на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках кожному судові витрати по справі зі сплати судового збору 1057,20 грн..

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду складено 07.06.2019 року.

Суддя: Н.Г. Таран