Провадження № 4-с/522/223/19
УХВАЛА

04 червня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді Бондар В.Я.,

за участі секретаря судового засідання Грищук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Білик Ростислава Валерійовича, за участі заінтересованої особи ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Богомолової І.Г. звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Білик Ростислава Валерійовича та просив визнати його дії неправомірними та скасувати постанову від 21.08.2018 року про відкриття виконавчого провадження №57045693.

В обґрунтування скарги відзначено, що державний виконавець не міг відкривати виконавче провадження, адже виконавчий лист не відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження»: 1. В якості стягувача не вказано ОСОБА_3 , яка подала заяву про примусове виконання виконавчого листа; 2. Вказана у виконавчому листі дата набрання рішення законної сили «13.02.2018 року» суперечить запису та копії постанови апеляційного суду Одеської області «22.02.2018 року»; 3. Прохання заявників прийняти на виконання виконавчий лист про примусове виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2017 року суперечило змісту виконавчого листа на постанову апеляційного суду Одеської області від 13.02.2018 року; 4. Особу заявників не встановлено відповідно до вимог закону і не підтверджено належними документами. ОСОБА_1 здійснював переказ аліментів на ім`я ОСОБА_3 , адже вона змінила прізвище, проте державний виконавець вказав, що ОСОБА_2 кошти не отримувала. Також вказують на те, що заявнику не надсилалася копія постанови про відкриття виконавчого провадження. Незважаючи на відсутність у ОСОБА_1 заборгованості по аліментам державним виконавцем було накладено на заявника різні обмеження, зокрема у праві керування транспортними засобами, у праві виїзду за межі території України та інші. На вимогу скасувати обмеження державний виконавець зазначив, що необхідно сплатити виконавчий збір та штраф. Дані вимоги боржником було виконано в повному обсязі, проте обмеження скасовані так і не були. Заявник вказує, що між державним виконавцем та ОСОБА_3 існують особисті стосунки, що вплинули на винесення державним виконавцем незаконної постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою суду від 07.05.2019 року скарга призначена до розгляду у судовому засіданні на 04.06.2019 року та витребувано з Першого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області матеріали виконавчого провадження.

До суду 03.06.2019 року надійшли матеріали виконавчого провадження з супровідним листом, яким старший державний виконавець Білик Р.В. просив відмовити у задоволенні скарги та розглядати справу за його відсутності.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Судова повістка, що направлялася на адресу скаржника вказану у скаргу повернулася до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Тому, зважаючи на встановлені строки розгляду скарги, суд вважає за можливе розглянути скаргу незважаючи на неявку заявника та інших учасників справи.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно дост.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порядок розгляду скарг на дії, бездіяльність, рішення, державного виконавця, чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання рішення визначений розділом VІІ ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Судом встановлено, що Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/15265/16-ц від 07.09.2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1777 грн. починаючи з 17.08.2016 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 щомісяця (а.с.24-27). Розмір аліментів, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 залишено такими самим, тобто 1777 грн. відповідно до Постанови Апеляційного суду Одеської області від 13.02.2018 року (28-33).

Приморським районним судом м. Одеси 01.08.2018 року на виконання Постанови Апеляційного суду Одеської області видано виконавчий лист (а.с.34). У виконавчому листі вказано, що рішення набрало законної сили 13.02.2018 року.

Скаржник стверджує, що дата набрання законної сили рішення суперечить запису на копії постанови.

Суд не може погодитися з таким твердженням заявника, адже відповідно до ст. 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Дата прийняття постанови відзначена як 13.02.2018 року, в той час як 22.02.2018 року є датою складення повного тексту постанови апеляційного суду.

20.08.2018 року ОСОБА_5 подала заяву про примусове виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2017 року. У заяві вказаний представник заявника ОСОБА_6 та її підписано ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с.21-23).

Дійсно заявник просила виконати рішення Приморського районного суду м. Одеси, як вказує скаржник, проте виконавчий лист прикріплений до заяви виданий на виконання Постанови Апеляційного суду Одеської області, та і розмір аліментів присуджений до стягнення не було змінено судом апеляційної інстанції, тому порушення державного виконавця чинних норм законодавства з таких підстав судом не встановлено.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 19 Конституції України особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України вказано, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 7 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України Про виконавче провадження.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ст. 18 ч.1 Закону в редакції станом на час вчинення виконавчих дій).

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 26 закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до п. 5 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5) у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Виконавче провадження відкрите у день надходження заяви 18.12.2018 року.

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

21.08.2018 року старшим державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Біликом Ростиславом Валерійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

На супровідному листі №В-34 від 21.08.2018 року згідно якого постанову про відкриття виконавчого провадження було направлено сторонам виконавчого провадження, зазначено, що представник ОСОБА_8 ОСОБА_6 отримала постанову про відкриття виконавчого провадження 04.09.2018 року, а представник боржника ОСОБА_1 ОСОБА_9 18.09.2018 року (а.с. 42).

Постанова про відкриття виконавчого провадження направлена на адресу ОСОБА_1 вказану у виконавчому листі, а саме: АДРЕСА_1 , повернулася до Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.43).

Таким чином, державний виконавець вчинив дії, передбачені законодавством щодо повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження.

Вимоги до виконавчого документа та випадки повернення виконавчого листа передбачені ст. 4 Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року, заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа та квитанцією про сплату авансового внеску, крім випадків, коли стягувач звільняється від сплати авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону та у разі виконання рішення Європейського суду з прав людини.

Скаржник зазначає, що не було встановлено особу заявника, тобто стягувача за виконавчим листом, проте чинним законодавством України не передбачено такої вимоги задля відкриття виконавчого провадження.

Також скаржник зазначає, що ОСОБА_6 не є стягувачем за виконавчим листом, тому державний виконавець не мав відкривати виконавче провадження, проте заява про примусове виконання рішення суду підписана не лише представником ОСОБА_10 , але й особисто позивачем, тобто стягувачем. Більше того, до заяви додано була довіреність видана ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_6 (а.с.36).

Таким чином, з матеріалів виконавчого провадження не вбачається протиправних дії державного виконавця Білик Р.В. та підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом оскарження стали дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, тому суд не досліджує обставини, що не стосуються предмету доказування та не приймає до уваги посилання скаржника на обставини сплати аліментів, виконавчого збору та щодо не розгляду виконавцем заяви про скасування обмежень ОСОБА_11 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 2, 4, 10, 12, 48, 76, 81, 257, 258, 259, 260, 263, 268, 353, 354, 447, 450-451 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Білик Ростислава Валерійовича, за участі заінтересованої особи ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15 денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження, а в разі її оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо вона не буде скасована.

Повний текст ухвали суду складено 06.06.2019 року.

Суддя В.Я.Бондар