Номер провадження: 22-ц/813/5936/19
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановленого під головуванням судді Абухіна Р.Д. 18 квітня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, по якому просив стягнути за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання з казначейського рахунку Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 13 458,27 грн..

Заявлені вимоги обгрунтовано тим, що позивач по справі з 26 серпня 1997 року наказом Міністерства оборони України № 420 призначений начальником кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури.

23 лютого 1998 року прокурором винесено постанову про порушення відносно позивача ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 168 КК України.

Вироком військового суду Південного регіону України від 25 грудня 1998 року ОСОБА_1 визнано винним та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 168 КК України (отримання хабара), з призначенням покарання у вигляді 5 років позбавлення волі у ВТК посиленого режиму та позбавленням військового звання «полковник».

В подальшому, вищезазначений вирок скасовано військовою колегією Верховного Суду України, справу направлено на додаткове розслідування.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2016 року кримінальне провадження на підставі обвинувального акту стосовно ОСОБА_1 у вчинені злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України було закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2017 року роз`яснено, що рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання обвинувачення відноситься до реабілітуючих підстав.

Позивач, посилаючись на вищезазначені обставини, просив суд стягнути за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання з казначейського рахунку Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 13 458,27 грн..

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду,- задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання з казначейського рахунку Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 9 691, 6 грн.

В задоволенні решти частини вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, внаслідок не оцінки судом першої інстанції письмового доказу - довідки ОІСВ, яка мала суттєве значення для вирішення даної справи, суд дійшов невірних висновків та необгрунтовано визначив суму матеріальної шкоди у розмірі 9 691, 60 грн., яка в дійсності, на думку апелянта, повинна була складати грошову суму у розмірі 10 529, 13 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.08.1997 року наказом Міністра оборони України № 420 (по особовому складу), підполковника ОСОБА_1 було призначено начальником кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури.

23.02.1998 року співробітниками міліції Центрального РВ ОМУ УМВС України в Одеській області було проведено обшук особистого кабінету та житла ОСОБА_1 ..

23.02.1998 року, після проведення обшуку, ОСОБА_1 був затриманий.

23.02.1998 року спочатку прокурором, а в подальшому слідчим Центрального району м. Одеси було винесено постанову про порушення відносно начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури полковника ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками злочинів, передбачених ч. З ст. 168 КК України (отримання хабара) в редакції Закону від 28.12.1960 р., якому було присвоєно порядковий № 59980005.

26.02.1998 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 168 КК України (отримання хабара) в ред. Закону від 28.12.1960 р.

26.02.1998 року слідчий прокуратури Сакал С.В. виніс постанову про застосування стосовно ОСОБА_1 запобіжного заходу - тримання під вартою, яку було санкціоновано прокурором Центрального району м. Одеси.

У зв`язку з порушенням карної справи, на підставі подання прокурора Центрального району м. Одеси, наказом (по особовому складу) заступника Міністра оборони України - Командуючого Сухопутними військами № 32 від 09.04.1998 р., начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури полковника ОСОБА_1 було відсторонено від займаної посади та зараховано у розпорядження командувача військ Південного оперативного командування на підставі телеграми № 8/20/769 від 03.04.1998 року.

01.06.1998 року матеріали кримінальної справи щодо полковника ОСОБА_1 за підслідністю надійшли до військової прокуратури Південного регіону Україги.

13.08.1998 року слідчим військової прокуратури полковнику ОСОБА_2 А.І. було пред`явлено остаточне обвинувачення у скоєнні тяжких злочинів, передбачених ч. 3 ст. 168 КК України в ред. Закону від 28.12.1960 року.

28.10.1998 року обвинувальний висновок у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 був затверджений заступником військового прокурора Південного регіону України - начальником слідчого управління та матеріали цієї справи було скеровано до військового суду Південного регіону України для розгляду по суті.

25.12.1998 року вироком військового суду Південного регіону України, ОСОБА_1 було визнано винним та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. З ст. 168 КК України (отримання хабара), з призначенням покарання у вигляді 5 років позбавлення волі у ВТК посиленного режиму та позбавленням військового звання "полковник".

13.04.1999 року ухвалою № 7-10к99 військової колегії Верховного Суду України, яку постановою від 29.09.1999 р. № 7-34п99 Пленума Верховного Суду України залишено без зміни, вирок військового суду Південного регіону України від 25.12.1998 р. - скасовано, а справу направлено на додаткове розслідування у військову прокуратуру Південного регіону України.

07.12.1999 року начальником відділу військової прокуратури Південного регіону України майором юстиції Звейко М.Я. було винесено постанову про зміну запобіжного заходу - тримання під вартою на підписку про невиїзд, яку було санкціоновано: заступником військового прокурора Південного регіону України - начальником слідчого управління.

05.08.2013 року органом досудового розслідування прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000023 було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення ОСОБА_1 , передбаченого ч. 3 ст. 168 КК України 1960 р.

05.08.2013 р. прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу слідчого управління прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Арачковський В.Л. виніс постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування стосовно ОСОБА_1 за № 0000022 та за № 0000023 в одне провадження.

Об`єднаному кримінальному провадженню було присвоєно № 00000022.

11.12.2013 року старший слідчий прокуратури регіону Макаєв О.О., з порушенням норм чинного КПК України, повідомив ОСОБА_1 про підозру в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої йому влади та службового становища, вчиненого повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

03.02.2014 року ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 00000022 було затверджено та вручено обвинувальний акт.

04.02.2014 року обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000022 було направлено до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду по суті.

22.12.2016 року Приморський районний суд м. Одеси постановив ухвалу по справі № 522/1975/14-к, якою кримінальне провадження № 0000022 від 17.07.2013 р. на підставі обвинувального акту стосовно ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, було закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

07.03.2017 року Приморський районний суд м. Одеси у порядку ст. 380 КПК України постановив ухвалу, якою роз`яснив, що рішення про закриття кримінального провадження ухвалено на підставі п.2 ч.2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, підстави для відмови від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000022, наведені прокурором у постанові від 19.12.2016 року відносяться до реабілітуючих, передбачених п.2 ч.2, п.1,2,3 ч.1 ст. 284 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач отримав право на стягнення на його користь, за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання з казначейського рахунку Державного бюджету України, матеріальної шкоди в розмірі 13 458,27 грн..

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частинами 1,5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого в супереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Згідно ст. 56 ЦК України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Порядок відшкодування матеріальної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 р. (надалі за текстом - Закон № 266/94-ВР) та Положення про застосування зазначеного вище Закону, затвердженого сумісним наказом Міністерства юстиції України та Генеральної прокуратури України № 106/1131 від 06.03.1996 р. (далі за текстом - Положення № 106/1131).

Згідно п.1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи ( посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 2 Закону № 266/94-ВР визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Згідно п. 1 ст. З Закону № 266/94-ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

За змістом ст. ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Пунктом 8 Порядку №106/1131 передбачає, що згідно з частиною 1 статті 4 Закону № 266/94-ВР розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Розмір цих сум обчислюється, виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку ( інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи ( посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Відповідно до ч. 1 п. 9 Порядку № 106/1131, середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди для робітників і службовців обчислюється у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та від 05.05.1995 № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100».

Згідно абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Заробітна плата ОСОБА_1 за грудень 1997 року склала 389,90 грн., а за січень 1998 року 385,43 грн., що підтверджується довідкою, наявною в матеріалах справи.

Згідно абз. 2 п.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду Ѕ винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік.

Таким чином, суд дійшов обгрунтованого висновку, що середня заробітна плата ОСОБА_1 складає (389,9 + 385,43): 2=387, 6 грн.

Як вірно вказано у рішенні суду - сума матеріальної шкоди, яка підлягала відшкодуванню, складає 9691,65 грн (387,665 Х 25), і саме ця сума має бути стягнута за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання з казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 .

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що внаслідок не оцінки судом першої інстанції письмового доказу - довідки ОІСВ, яка мала суттєве значення для вирішення даної справи, суд дійшов невірних висновків та необґрунтовано визначив суму матеріальної шкоди у розмірі 9 691, 60 грн., яка в дійсності, на думку апелянта, повинна була складати грошову суму у розмірі 10 529, 13 грн.

Так, апеляційна скарга не містить належних та допустимих доказів того, що вказана сума дійсно була нарахована позивачу, а із вищевказаної Довідки фінансового відділу Одеського інституту сухопутних військ на запит старшого слідчого Військової прокуратури Південного регіону України неможливо достовірно встановити, чи була нарахована у 1998 році одноразова винагорода за підсумками роботи за 1997 рік, і якщо так - то який її розмір.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе