Справа № 367/356/18
Провадження №2/367/2904/2019
РІШЕННЯ

Іменем України

03 травня 2019 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Пархоменко О.В.

при секретарі Спасібко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду із даним позовом, в якому після уточнень посилається на те, що 25.01.1992 року між нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_3 під час перебування в шлюбі у них народилася спільна донька ОСОБА_3 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.11.2017 року шлюб між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

За час спільного сімейного життя ними було набуто нерухоме майно, зокрема згідно розпорядження Ірпінської міської ради від 11.07.2006 року № 162 із змінами у розпорядження від 25.09.2006 року №227 відповідачу та ОСОБА_3 було передано з доплатою в спільну часткову власність в рівних частках 3-кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа - 65,5 кв. м., житлова площа - 41,5 кв. м.

27.10.2006 року виконкомом Ірпінської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на житло № 407 згідно якого квартира АДРЕСА_4 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках.

28.11.2006 року вищевказане майно було зареєстровано в Ірпінському бюро технічної інвентаризації, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12679092. Згідно даного витягу йдеться, що відповідачеві на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_4 частина спірної квартири належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене в 2006 році, тобто в період перебування в шлюбних відносинах відповідачем набуто право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_4 .

За таких умов, вона, як дружина відповідача має право на Ѕ квартири АДРЕСА_4 та була набута ними в шлюбі.

Адже, як зазначає стаття 60 Сімейного кодекс України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, спільною сумісною власністю подружжя , що підлягає поділу ( статті 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1-2 ст. 373 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Окремо звертає увагу суду на те, що положення ч. 4 ст. 57 СК України згідно якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» набрало чинності згідно Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року.

На момент набуття права власності на спірну квартиру діяли норми Сімейного кодексу України в редакції від 06.04.2006 року, стаття 57 якого не відносила житло, набуте в шлюбі шляхом приватизації до особистої приватної власності одного з подружжя.

Саме тому, так як квартира набувалася подружжям ще у 2006 році, положення ч. 4 ст. 57 СК України не може бути застосовано при вирішенні даного спору, квартира вважається спільною сумісною власністю подружжя.

Позивачка вказує, що вона та відповідач не змогли досягнути згоди щодо урегулювання спору та поділу майна подружжя мирним шляхом - укладення договору. Більше того, відповідач вже декілька разів виганяв її з дому та навіть змінював замки.

За таких обставин, домовленості щодо добровільного розподілу майна між нею та відповідачем не досягнуто, а отже дане питання повинно вирішуватися у судовому порядку.

Частки майна у праві спільної сумісної власності спірної квартири є рівними, а відтак спірна квартира повинна бути розподілена між нею та відповідачем у рівних частках - ј та ј відповідно.

У зв`язку із викладеними обставинами позивачка просить поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за нею ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_4 ; судові витрати покласти на відповідача.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, надали суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі, яка передана через канцелярію Ірпінського міського суду 19.03.2019 року № 8190 та в якій вказують, що позовні вимоги просять задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду письмову заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за відсутності сторони, яка передана через канцелярію Ірпінського міського суду 17.08.2018 року № 20906, в якій вказує, що він, ОСОБА_2 , виступає відповідачем у справі, у зв`язку із зайнятістю на роботі просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнає повністю та просить їх задовольнити. Також 07.03.2019 року вх. № 7033 через канцелярію Ірпінського міського суду Київської області передана заява відповідача ОСОБА_2 , в якій він вказує, що оскільки він постійно зайнятий на роботі, слухати справу просить у його відсутність, з вимогами позову він згоден, просить визнати за ОСОБА_1 право на ј частину квартири, так як цю квартиру вони отримали разом, разом вони її доводили до придатного для проживання стану. Те, що ОСОБА_1 домовилася від приватизації є помилкою . Заява написана ним особисто.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву, яка передана через канцелярію Ірпінського міського суду 14.03.2019 року № 7718, в якій вказує, що вона залучена до участі у справі як третя особа без самостійних вимог і вважає, що при задоволенні позову її інтереси не будуть порушені, так як співвласницею в цій частині квартири є і її мати. У обох її батьків фактично рівні права на квартиру, так як отримувалася квартира від роботи, з урахуванням затрат їх обох,а відмова від приватизації була помилкою. Більше того її батько визнав позов і навіть направив до суду особисту заяву про це. Через зайнятість на роботі вона не може бути присутньою в судовому засіданні та просить суд розглянути справу у її відсутність, позов ОСОБА_1 задовольнити.

У зв`язку із цим суд, враховуючи письмові заяви учасників справи про розгляд справи без їх участі, вважав за можливе розглянути справу у їх відсутності .

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що 25.01.1992 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_3 під час перебування в шлюбі у них народилася спільна донька ОСОБА_3 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.11.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

За час спільного сімейного життя ними було набуто нерухоме майно, зокрема згідно розпорядження Ірпінської міської ради від 11.07.2006 року № 162 із змінами у розпорядження від 25.09.2006 року №227 відповідачу та ОСОБА_3 було передано з доплатою в спільну часткову власність в рівних частках 3-кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа - 65,5 кв. м., житлова площа - 41,5 кв. м.

27.10.2006 року виконкомом Ірпінської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на житло № 407 згідно якого квартира АДРЕСА_4 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках.

28.11.2006 року вищевказане майно було зареєстровано в Ірпінському бюро технічної інвентаризації, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12679092. Згідно даного витягу йдеться, що відповідачеві на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_4 частина спірної квартири належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене в 2006 році, тобто в період перебування в шлюбних відносинах відповідачем набуто право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_4 .

У відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, спільною сумісною власністю подружжя , що підлягає поділу ( статті 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Положення ч. 4 ст. 57 СК України згідно якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» набрало чинності згідно Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року.

На момент набуття права власності на спірну квартиру діяли норми Сімейного кодексу України в редакції від 06.04.2006 року, стаття 57 якого не відносила житло, набуте в шлюбі шляхом приватизації до особистої приватної власності одного з подружжя.

Саме тому, так як квартира набувалася подружжям ще у 2006 році, положення ч. 4 ст. 57 СК України не може бути застосовано при вирішенні даного спору, квартира вважається спільною сумісною власністю подружжя.

За таких умов, позивачка, як дружина відповідача має право на Ѕ квартири АДРЕСА_4 та була набута ними в шлюбі.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач позов визнає, суд вважає, що слід поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_4 та визнавши за ОСОБА_2 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_4 .

На підставі ст. ст. 60-61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, керуючись ст. ст. 7, 8, 12, 258, 259, 261, 263-265, 268, 273 ЦПК України суд:

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Поділити спільне сумісне майно подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Виділити ОСОБА_1 із спільної сумісної власності подружжя 1/4 частину квартири АДРЕСА_4 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на вказане майно.

Виділити ОСОБА_2 із спільної сумісної власності подружжя 1/4 частину квартири АДРЕСА_4 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на вказане майно.

Копію рішення направити сторонам для відома.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Ірпінський міський суд Київської області протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Пархоменко