ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2772/19 Справа № 191/5477/16 Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_1 ,

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у грудні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики /а.с.1/.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 24 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача суму коштів у розмірі 20 000 грн., про що складено відповідну розписку в якій, окрім того, ОСОБА_1 зобов`язався повернути вказану суму коштів до 20 жовтня 2016 року. Свої зобов`язання відповідач у визначений строк не виконав, у зв`язку з чим позивач просить стягнути суму боргу в судовому порядку.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року заявлені позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20 листопада 2014 року в розмірі 20 000 грн. Також вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с.99-100/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що не отримував суми позики у борг, дані кошти були сплачені позивачем відповідачу в рахунок оренди житла, в якому мешкає позивач разом зі своєю сім`єю /а.с.104-107/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

За вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 20 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, підтверджений розпискою, за яким позивач передала відповідачу грошові кошти у сумі 20 000 грн., а відповідач зобов`язався повернути грошові кошти в строк до 20 жовтня 2016 року /а.с.2/.

Вищевказаний договір позики (розписка) написана та підписана особисто відповідачем ОСОБА_1 Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів позики, що свідчать про укладення такого договору відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Крім того, на підтвердження передання грошових коштів відповідачу у сумі 20 000 грн. в матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_2 , складена і підписана у присутності двох свідків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Розписка від 20 листопада 2014 року написані власноручно ОСОБА_1 , що підтверджує факт отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 20 000 грн.

Отже, надана позивачем розписка від 20 листопада 2014 року підтверджує не лише факт укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а й факт передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно ст.545 ЦК України: прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі (ч.1); якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові; у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч.2); наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, зі змісту вказаних норм закону вбачається, що наявність у кредитора (позивача) на руках оригіналу розписки, а також відсутність розписки кредитора про повернення боргу свідчить про невиконання боржником (відповідачем) свого зобов`язання.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за договорами позики від 20 листопада 2014 року не виконав, а тому наявні підстави для стягнення із нього на користь позивача суму боргу у розмірі 20 000 грн.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи і відповідають вимогам закону, на які суд посилався при ухваленні судового рішення.

Доводи апеляційної скарги, щодо фактичного укладання між сторонами договору найму житлового приміщення, за яким були передані відповідачу грошові кошти у розмірі 20 000 грн. колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки ані в розписці написаній особисто ОСОБА_1 про отримання вказанної суми, ані в розписці написаній ОСОБА_2 про надання даної суми відповідачу, не зазначено, що спірна сума передається в рахунок оплати за проживання у домолодінні, що належить відповідачу. Дані обставини заперечує позивач, тоді як на їх підтвердження відповідачем не було надано будь-якого належного доказу в розумінні ст.77-80 ЦПК України.

Крім того, обставина щодо отримання відповідачем коштів за проживання позивачем у домоволодінні спростовуються тією обставиною, що відповідач спірну суму зобов`язався повернути.

Факт проживання без реєстрації з 20 листопада 2014 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в будинку по АДРЕСА_1 , що належить відповідачу сам по собі не може свідчити про те, що між сторонами було узгоджено договір найму або попередній договір купівлі-продажу. Будь-яких доказів на підтвердження даних правовідносин між сторонами відповідачем надано не було.

Крім того, під час розгляду даної справи у суді першої інстанції було проведено судову почеркознавчу експертизу та згідно висновку експерта № 142/143/144-18 від 09 липня 2018 року почерк, яким виконано рукописний текст розписки виконаний самим ОСОБА_1 та виконаний без ознак, які б свідчили про її виконання під впливом збиваючих факторів: природніх або штучних.

Частиною 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які можуть підтвердити обставини на які посилається ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про задоволення заявлених позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров