Провадження № 22-ц/4808/441/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ «Прокредитбанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Татаріновою О.А. 19 листопада 2018 року, повний текст якого складено 27 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ПАТ «Прокредитбанк» звернувся до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги були мотивовані тим, що у зв`язку із неналежним виконанням фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 умов укладеної між сторонами Рамкової угоди № FW1301.766 від 05.11.2013 року про здійснення кредитування, в межах якої були укладені відповідні договори про надання траншу №1301.43459/FW1301.766 від 14.11.2013 року на суму 165 000 доларів США та №302.44916/FW1301.766 від 26.12.2014 року на суму 170 000 грн, у відповідача ОСОБА_1 утворилась заборгованість у загальному розмірі 13 144 315,41 грн. В забезпечення виконання умов рамкової угоди між ПАТ «Прокредитбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №2027 від 05.11.2013 року, за умовами якого належне ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме домоволодіння загальною площею 263,6 кв.м та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,0926 га по АДРЕСА_2 , ринкова вартість якого згідно звіту ТОВ «Міжнародна юридична компанія «Соломон-Груп» складає 3 994 200 грн, було передано в іпотеку ПАТ «Прокредитбанк». Посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку заборгованість по сплаті кредитних коштів не погашає, ПАТ «Прокредитбанк» просило в рахунок часткового погашення кредитної заборгованості у загальному розмірі 13 144 315,41 грн звернути стягнення на належне ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_2 , шляхом його продажу з публічних торгів за початковою ціною реалізації в сумі 3 994 200 грн. Крім того, з метою забезпечення збереження та належного господарського використання переданого в іпотеку майна, ПАТ «Прокредитбанк» просило передати зазначене майно в управління Банку на період його реалізації, а також стягнути з ОСОБА_1 61 291 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2018 року позов ПАТ «Прокредитбанк» задоволено. Постановлено в рахунок часткового погашення заборгованості у загальному розмірі 13 144 315,41 грн перед кредитором ПАТ «Прокредитбанк», що виникла внаслідок порушення кредитних договорів, звернути стягнення на належне ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: домоволодіння, загальною площею 263,6 кв.м., житловою площею 140 кв.м. та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,0926 га, по АДРЕСА_2 , шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною реалізації в сумі 2 188 000,00 грн, визначеної звітом про оцінку майна виконаного суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Українська оціночна компанія» станом на 22.02.2018 року. Цим же рішенням з метою забезпечення збереження та належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно його цільового призначення постановлено передати до ПАТ «Прокредитбанк» в управління на період його реалізації предмет іпотеки. Крім того, постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Прокредитбанк» 61 291 грн сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. Зокрема, ОСОБА_1 вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки наявна кредитна заборгованість виникла на підставі рамкової угоди, яку він уклав з позивачем в статусі фізичної особи-підприємця. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не повинен був брати до уваги долучений до матеріалів справи розрахунок кредитної заборгованості у розмірі 12 444 717,14 грн, оскільки жодних доказів його надсилання відповідачу та іншим учасникам справи немає. Також ОСОБА_1 звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив його клопотання про призначення судової економічної експертизи та про долучення до матеріалів справи висновку судово-економічної експертизи, проведеної у іншій справі між цими сторонами. Апелянт не погоджується із розміром заборгованості по пені у розмірі 0,5% від суми непогашеної заборгованості, оскільки вона значно перевищує розмір подвійної облікової ставки НБУ. Судом першої інстанції не було враховано зміни до Закону України «Про іпотеку», зі змісту яких вбачається, що у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. ОСОБА_1 вважає невірним висновок суду першої інстанції про нарахування пені за п`ять років, оскільки п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України передбачена позовна давність в один рік до вимог про стягнення пені. Також відповідач не погоджується із включенням до загального розміру заборгованості процентів за неправомірне користування кредитом у розмірі 446 482,14 грн та 57 237,88 грн, оскільки за змістом ст. 1056-1 ЦК України нарахування неустойки у вигляді процентів за неправомірне користування кредитом не передбачено. Не звернув також уваги суд першої інстанції і на те, що кредитні кошти за договором траншу №1301.43459/FW301/766 від 14.11.2013 року було видано у гривневому еквіваленті у розмірі 1 353 330 грн, а не у доларах США, що підтверджується відповідною випискою з рахунку з 14.11.2013 року по 20.07.2015 року. Апелянт зауважує, що розмір сплачених ним коштів в рахунок погашення кредиту становить 563 650,43 грн, а тому розмір кредитної заборгованості перед Банком повинен складати 790 679,57 грн, а не 13 144 315 грн. На думку ОСОБА_1 , суд безпідставно відхилив клопотання його представника про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 01.02.2019 року у справі про стягнення з нього на користь Банку кредитної заборгованості за згаданими кредитними договорами, оскільки саме згідно даного рішення можна було встановити фактичний розмір заборгованості перед позивачем. При цьому, зазначає ОСОБА_1 даним рішенням була встановлена заборгованість за кредитними договорами у загальному розмірі 4 025 556,91 грн, а не 13 144 315 грн, як зазначив суд у оскаржуваному рішенні. Крім того, судом не було встановлено та не перевірено чи ціна предмету іпотеки не перевищує суми заборгованості за договором. Також, на думку апелянта, суд першої інстанції зазначив ціну предмета іпотеки станом на 22.02.2018 року у розмірі 2 188 000 грн, не переконавшись в тому, чи актуальна ця ціна на момент постановлення судового рішення, оскільки згідно чинного законодавства звіт про оцінку майна дійсний протягом шестимісячного строку від дати його затвердження. Крім того, судом першої інстанції не вирішено питання проживання зареєстрованих в будинку у випадку продажу його з прилюдних торгів. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Прокредитбанк», а також закрити провадження у даній справі у зв`язку з непідсудністю.

У надісланому на адресу суду відзиві представник ПАТ «Прокредитбанк» доводи апеляційної скарги заперечив, зазначивши, що одержання ОСОБА_1 кредитних коштів у іноземній валюті, факт порушення ним виконання зобов`язань по поверненню кредитних коштів та правомірність нарахування процентів і пені за користування відповідачем кредитних коштів підтверджується рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.04.2017 року у справі за позовом АТ «Прокредитбанк» до ФОП ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитними договорами. А тому посилання апелянта на те, що позивачем неправомірно нараховано заборгованість за договорами кредиту є необґрунтованими. Більш того, зазначає представник Банку, до позовної заяви було долучено два розрахунки заборгованості за договорами про надання траншу №1301.43459/FW1301.766 та №302.44916FW1301.766 і інших відмінних розрахунків, які б містили інші дані про заборгованість ОСОБА_1 , Банком суду не надавалося. Крім того, представник Банку вказує, що пеня у розмірі 0,5% від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 грн у еквіваленті валюти кредиту за кожен день прострочення, нараховувалась відповідачу на підставі п.10.2 Рамкової угоди, з чим відповідач погодився. Також, на думку представника АТ «Прокредитбанк», не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про неврахування судом першої інстанції змін до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», із змісту якої вбачається, що ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні, оскільки на час ухвалення рішення у даній справі дані зміни не набрали чинності. Посилаючись на вищенаведене, представник ПАТ «Прокредитбанк» рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу з наведених підстав підтримав. Представник відповідача також зазначив, що дана справа належить до юрисдикції господарського суду. Рішення суду вважає незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати, а провадження у даній справі закрити.

Представник ПАТ «Прокредитбанк» в судові засідання, призначені на 07 та 30 травня, а також 05 червня 2019 року, не з`являвся з невідомих причин, хоч судові повідомлення були вручено завчасно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.

Не з`являлася в судові засідання і третя особа ОСОБА_3 , хоч судові повідомлення надсилались їй на останню відому судові адресу у встановленому законом порядку завчасно. При цьому, ОСОБА_3 була повідомлена про розгляд справи на веб-сайті Івано-Франківського апеляційного суду в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Про зміну свого місця проживання або перебування під час провадження в справі ОСОБА_3 суд не повідомляла. Отже, є правові підстави для розгляду справи за її відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Прокредитбанк», суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок та земельну ділянку, шляхом їх продажу з прилюдних торгів в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитними договорами у загальному розмірі 13 144 315,41 грн, що виникла у відповідача ОСОБА_1 у зв`язку з невиконанням ним умов договорів кредиту щодо повернення кредитних коштів. Крім того, суд першої інстанції вважав за доцільне в порядку ст. 34 Закону України «Про іпотеку» передати в управління ПАТ «Прокредитбанк» предмет іпотеки на момент його реалізації. Однак, повністю погодитись із цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 2013 року між ПАТ «Прокредитбанк» та ФОП ОСОБА_1 було укладено Рамкову угоду №FW1301.766 від 05.11.2013 року про здійснення кредитування останнього у межах лімітів умов кредитування (том 1 а.с.10-13). На підставі та в межах вищезазначеної Рамкової угоди, між сторонами було укладено договори про надання траншу, зокрема Договір №1301.43459/FW1301.776 від 14.11.2013 року на суму 165 000 дол. США зі сплатою 9,85% річних, строком на 60 місяців, а також Договір №302.44916/FW1301.766 від 26.12.2014 року на суму 170 000 грн зі сплатою 23 % річних, на строк 4 місяці (том 1 а.с.14-16, 21-26).

В забезпечення виконання умов рамкової угоди 05 листопада 2013 року між ПАТ «Прокредитбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №2027, за умовами якого належне ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме домоволодіння загальною площею 263,6 кв.м, житловою площею 140 кв.м та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,0926 га по АДРЕСА_2 , ринкова вартість якого згідно звіту ТОВ «Міжнародна юридична компанія «Соломон-Груп» складає 3 994 200 грн, було передано в іпотеку ПАТ «Прокредитбанк» (том 1, а.с. 30-35).

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами, у зв`язку з чим у нього за кредитним договором №1301.43459/FW1301.766 від 14.11.2013 року утворилась заборгованість, визначена позивачем у розмірі 12 444 717,14 грн, з яких: 3 606 593,26 грн - заборгованість по капіталу; 203 128,25 грн - заборгованість по процентах; 446 482,14 грн - проценти за неправомірне користування кредитом; 8 188 513,50 грн - пеня, а за кредитним договором №302.44916/FW1301.766 від 26.12.2014 року - заборгованість у розмірі 699 598, 27 грн, з яких: 170 000,00 грн - заборгованість по капіталу; 6 516,67 грн - заборгованість по процентах; 57 237,88 грн - проценти за неправомірне користування кредитом; 465 843,72 грн - пеня, що в зальному складає 13 144 315,41 грн. В підтвердження зазначеної заборгованості позивач долучив відповідні розрахунки (т.1, а.с. 17-20, 24-26).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У ч.ч 1, 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитних договорів щодо повернення кредитних коштів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що у кредитора ПАТ «Прокредитбанк» виникло право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки.

Разом з тим, на думку апеляційного суду, помилковим є висновок суду першої інстанції щодо розміру кредитної заборгованості, в рахунок погашення якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки. З даного приводу колегія суддів зауважує наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у липні 2015 року ПАТ «Прокредитбанк» пред`явив до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 позов про стягнення заборгованості за договорами про надання траншу (кредитними договорами) №1301.43459/FW1301.766 від 14.11.2013 року та №302.44916/FW1301.766 від 26.12.2014 року у розмірах відповідно 3 510 602,79 грн та 260 499,09 грн, за результатами розгляду якого рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2016 року позов Банку було задоволено. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2016 року в частині стягнення заборгованості із ОСОБА_1 скасовано, а провадження закрито. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року рішення Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2016 року у нескасованій при апеляційному перегляді частині та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2016 року залишено без змін (т.1, а.с. 199-202). З огляду на вищезазначене, рішення суду про стягнення заборгованості за вказаними кредитними договорами у загальному розмірі 3 771 101,88 грн набрало законної сили.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 1050 ЦК України також передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України).

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

З огляду на вищенаведене, зверненням у липні 2015 року до суду із позовом про дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитними договорами №1301.43459/FW1301.766 від 14.11.2013 року та №302.44916/FW1301.766 від 26.12.2014 року ПАТ «Прокредитбанк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом та використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

А тому, загальний розмір кредитної заборгованості, в рахунок погашення якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки повинен складати не 13 144 315,41 грн, а визначений рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2016 року розмір заборгованості станом на 20 липня 2015 року, а саме - 3 771 101,88 грн, до складу якого входить: заборгованість за договором про надання траншу №1301.43459/FW1301.766 від 14.11.2013 року у розмірі 3 510 602,79 грн, з яких: 3 069 811,42 грн - заборгованість за кредитом, 172 895, 97 грн - заборгованість за відсотками, 7 939,68 грн - відсотки за неправомірне користування кредитом, 259 955,72 грн - пеня, та заборгованість за договором про надання траншу №302.44916/FW1301.766 від 26.12.2014 року у розмірі 260 499,09 грн, з яких: 170 000 грн - заборгованість за кредитом, 6 516,67 грн - заборгованість за відсотками, 9 123,15 грн - відсотки за неправомірне користування кредитом, 74 859,27 грн - пеня.

Посилання апелянта і його представника, що кредитна заборгованість ОСОБА_1 становить тільки 790 679,57 грн належними та допустимими доказами не підтверджено, а тому не може бути прийнято до уваги.

Твердження представника ОСОБА_1 про те, що наявність судових рішень про стягнення кредитної заборгованості з боржника і поручителів унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки є безпідставними, оскільки, по-перше, відповідачем не надано будь-яких документальних доказів виконання таких рішень. А, по-друге, при подачі позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу за тим же самим кредитним договором подвійного стягнення одного і того ж самого боргу не відбувається. Вказаний правильний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2018 року у справі № 921/107/15-г/16. Аналізуючи норми чинного законодавства, Велика Палата прийшла до висновку, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення. Що ж стосується іпотеки, то вона має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання. Тобто, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Що ж стосується висновку суду першої інстанції стосовно способу реалізації переданого в іпотеку майна шляхом його продажу з прилюдних торгів за початковою ціною реалізації в сумі 2 188 000,00 грн, визначеної звітом про оцінку майна виконаного суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Українська оціночна компанія» станом на 22.02.2018 року, то апеляційний суд вважає, що він не відповідає вимогам чинного законодавства з огляду на таке.

Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої «Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону (ст. 41 Закону України «Про іпотеку»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц наведено висновок, що не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що реалізація предмета іпотеки, а саме домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_2 повинна відбуватися шляхом проведення прилюдних торгів із початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Також не ґрунтується на нормах матеріального права висновок суду першої інстанції щодо передачі в управління Банку до реалізації предметів іпотеки, а саме: земельної ділянки та домоволодіння по АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що право іпотекодержателя на передачу йому в управління предмета іпотеки може виникати лише за наявності необхідних обставин, а саме: після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також за умови відповідного цільового призначення предмета іпотеки пов`язаного із можливістю його господарського використання з метою отримання продукції, плодів та доходів. Крім цього, така передача можлива лише для забезпечення належного господарського використання, отримання продукції, плодів та доходів для задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Із змісту договору іпотеки вбачається, що ОСОБА_1 передано в іпотеку домоволодіння загальною площею 263,6 кв.м, житловою площею 140 кв.м та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,0926 га по АДРЕСА_2 , цільове призначення яких не передбачає можливості їх господарського використання з метою отримання продукції, плодів та доходів.

Відтак, оскільки предметом даного спору є передані в іпотеку житловий будинок та земельна ділянка, цільове використання яких не пов`язане із господарською діяльністю, отриманням продукції, плодів та доходів, тому не зважаючи на той факт чи звернуто стягнення на цей предмет іпотеки, підстав для застосування до зазначених правовідносин ст.34 Закону України «Про іпотеку» немає.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Зокрема, з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Прокредитбанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 56 566, 53 грн (3 771 101,88 грн х 1,5%).

Крім того, за результатами розгляду даної апеляційної скарги відстрочений ухвалою апеляційного суду про відкриття провадження від 10 квітня 2019 року судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_1 в дохід держави у розмірі 84 849,80 грн (56 566,53 грн х 150%).

За таких обставин рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Прокредитбанк».

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381, 382, 383, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2018 року в даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ПАТ «Прокредитбанк» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості у загальному розмірі 3 771 101 (три мільйони сімсот сімдесят одна тисяча сто одна) грн 88 коп станом на 20 липня 2015 року перед кредитором ПАТ «Прокредитбанк» (, місцезнаходження: 03115, м. Київ, просп. Перемоги, 107-А), що виникла внаслідок порушення: Договору про надання траншу №1301.43459/FW1301.766 від 14.11.2013 року, укладеного на підставі Рамкової угоди №FW1301.766 від 05.11.2013 року, заборгованість за яким складає 3 510 602 (три мільйони п`ятсот десять тисяч шістсот дві) грн 79 коп, з яких: 3 069 811 (три мільйони шістдесят дев`ять тисяч вісімсот одинадцять) грн 42 коп - заборгованість за кредитом, 172 895 (сто сімдесят дві тисячі вісімсот дев`яносто п`ять) грн 97 коп - заборгованість за відсотками, 7 939 (сім тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) грн 68 коп - відсотки за неправомірне користування кредитом, 259 955 (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять) грн 72 коп - пеня, та Договору про надання траншу №302.44916/FW1301.766 від 26.12.2014 року, укладеного на підставі Рамкової угоди №FW1301.766 від 05.11.2013 року, заборгованість за яким складає 260 499 (двісті шістдесят тисяч чотириста дев`яносто дев`ять) грн 09 коп, з яких: 170 000 (сто сімдесят тисяч) грн - заборгованість за кредитом, 6 516 (шість тисяч п`ятсот шістнадцять) грн 67 коп - заборгованість за відсотками, 9 123 (дев`ять тисяч сто двадцять три) грн 15 коп - відсотки за неправомірне користування кредитом, 74 859 (сімдесят чотири тисячі вісімсот п`ятдесят дев`ять) грн 27 коп - пеня, звернути стягнення на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (і/н - НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ), та згідно Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Шпаргало О.В., 05.11.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2027, перебуває в іпотеці ПАТ «Прокредитбанк» (, місцезнаходження: 03115, м. Київ, просп. Перемоги, 107-А), а саме: домоволодіння, загальна площа 263,6 кв.м., житлова площа 140,0кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, за адресою: АДРЕСА_2 , та земельна ділянка, загальна площа - 0,0926 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, кадастровий номер НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів із початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності / незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В задоволенні вимоги ПАТ «Прокредитбанк» про передачу в управління до реалізації предметів іпотеки, а саме: земельної ділянки та домоволодіння по АДРЕСА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Прокредитбанк» судовий збір в розмірі 56 566 (п`ятдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят шість) грн 53 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання до суду апеляційної скарги у розмірі 84 849 (вісімдесят чотири тисячі вісімсот сорок дев`ять грн 80 коп за такими реквізитами: розрахунковий рахунок - 0009; отримувач - УК у м.Івано-Франківську; код отримувача (ЄДРПОУ) -37952250; банк отримувача - Казначейство України; код банку (МФО) - 899998; код класифікації доходів бюджету - 22030101; найменування коду класифікації доходів бюджету: судовий збір (Державна судова адміністрація України). При цьому, при заповненні платіжного документа у графі «Код платника» слід зазначити: *;80;__________(код ЄДРПОУ (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8)); судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Івано-Франківський апеляційний суд (назва суду, де розглядається справа).

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 10 червня 2019 року.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк