Справа № 466/3455/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

29 травня 2019 року м. Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Кайрякової К.О.

№466/3455/19; 2/466/1619/19

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації

ВСТАНОВИВ:

25.04.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 та примусово зняти його з реєстраційного обліку у вищевказаній квартирі.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 . Право власності на дану квартиру належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 вересня 2015 року.

Відповідно до довідки про склад сім`ї і прописки, виданої ЛКП «Варшавське - 407», у даній квартирі зареєстровано двоє осіб, а саме позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 .

Однак, відповідач на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, хоча фактично, більше ніж 5 (п`ять) років в зазначеній квартирі не проживав та не з`являвся. Це можуть підтвердити сусіди ОСОБА_3 , що проживає: АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 , що зареєстрований: АДРЕСА_4 ..

Факт не проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_2 підтверджується актом № 53 ЛКП «Варшавське - 407» від 10.04.2019 року.

В свою чергу відповідач, який не проживає за адресою АДРЕСА_1 , втратив право на користування квартирою, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік.

Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим об`єктивно порушуються права позивача.

Враховуючи вищевикладене, вимушена звернутися з позовом до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання, яке призначено на 29 травня 2019 року не з`явилпся, однак подала до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує та просить суд розглядати справу у її відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзив відповідачами до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 280-283 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я. 15 вересня 2015 року, спадкоємцем майна гр. ОСОБА_5 є її донька ОСОБА_1 , а спадщина, на яку видано свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_2 (а.с. 3).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.09.2015 року, квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 вересня 2015 року, належить ОСОБА_1 (а.с. 4).

У відповідності до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданої 22.04.2019 року ЛКП «Варшавське - 407» за №1520, в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 власник та відповідач ОСОБА_2 брат (а.с. 9).

Факт не проживання відповідача ОСОБА_2 в спірній квартирі АДРЕСА_2 стверджується також актом ЛКП «Варшавське- 407» №53 від 10.04.2019 року, згідно якого ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 , однак не проживає за вищевказаною адресою (а.с. 5).

Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ч. 2 ст. 405 України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу України особа, яка більше шести місяців не проживає без поважних причин за місцем свого проживання може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Обставини не проживання відповідача без поважних причин більше шести місяців за місцем реєстрації стверджуються поясненнями позивача та письмовими доказами по справі.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Виходячи з вищенаведеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов є підставним та обґрунтованим і підлягає до задоволення, а саме слід визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

Щодо позовної вимоги позивача про примусове зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_2 , то на думку суду дана вимога не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідачів в користь позивача підлягає розмір судових витрат.

У зв`язку з наведеним, з відповідачів підлягають стягненню в користь позивача 768,40 гривень судового збору.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 768,40 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте Шевченківським районним судом м. Львова, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Повний текст судового рішення виготовлено 04 червня 2019 року.

Суддя О. І. Ковальчук