ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 643/1977/17

Провадження № 22-ц/818/2501/19

15 жовтня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Котелевець А.В.,

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про додаткове стягнення грошових коштів та процентів за користування грошовими коштами за договором позики, -

встановив:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про додаткове стягнення грошових коштів та процентів за користування грошовими коштами за договором позики.

В обґрунтування вимог зазначав, що 22.02.2006 року Московський районний суд м. Харкова задовольнив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 93425 гривень у рахунок повернення боргу та 935 гривень державного мита. Зазначене рішення суду набрало законної сили. У встановленому законом порядку позивач отримав виконавчий лист. Державним виконавцем відкрито виконавче провадження. На теперішній час рішення суду не виконано, що порушує права стягувача.

Станом на 13.02.2017 року курс валюти долара США по відношенню до гривні, встановлений НБУ, складає 27,206833 гривень за один долар США. Таким чином, заборгованість ОСОБА_2 за договором позики від 10.04.2003 року та від 19.12.2002 року складає 503326,41 гривень (18500*27,206833). Оскільки рішенням Московського районного суду від 22.02.2006 року стягнуто з відповідача грошові кошти у розмірі 93425 гривень у рахунок повернення боргу, то сума боргу зменшується на зазначену суму та складає 409901,41 гривень. Враховуючи, що відповідач користується грошовими коштами по письмовій розписці від 10.04.2003 року на суму, еквівалентну 10000 доларів США, станом на 13.02.2013 року - це 166 місяців, а по письмовій розписці від 19.12.2002 року на суму еквівалентну 8500 доларів США, станом на 13.02.2017 року - 179 місяців. Загальна сума відсотків за користування грошовими коштами складає 31815 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на момент звернення з даним позовом до суду, складає 865585,39 гривень (31815*27,206833), які позивач просив стягнути з відповідача.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник позов не визнали.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позов.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що з часу укладення договору займу минуло понад 15 років, за вказаний період часу національна валюта України знецінилась в п`ять разів, тому вимога про стягнення відповідача саме такої суми є законною та справедливою.

Правом на надання відзиву відповідач не скористався.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності для цього правових підстав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Встановлено, що заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22.02.2006 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти у розмірі 93425,00 гривень у рахунок повернення боргу та 935,00 гривень державного мита. Судове рішення набрало законної сили (а.с.7).

22.07.2016 року Московським районним судом м. Харкова задоволено подання Московського ВДВС Харківського міського управління юстиції про видачу дублікату виконавчого листа, виданого по цивільній справі № 2-5788/06 (а.с. 13-14).

Відомостей щодо виконання зазначеного рішення суду в повному обсязі матеріали справи не містять.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідний висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, провадження N 14-154цс18.

Зважаючи на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку та заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова вже було стягнуто суму боргу за договором позики в національній валюті - гривні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про додаткове стягнення грошових коштів та процентів за користування грошовими коштами за договором позики є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З вимогою про стягнення коштів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України позивач не звертався.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали значення та заслуговували на увагу, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.В.Котелевець

І.П. Коваленко