Ухвала

31 травня 2019 року

м. Київ

справа № 465/5942/16-ц

провадження № 61-9868ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С. П. вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження закасаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Затишне», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, про визнання частково недійсною ухвали Львівської міської ради № 5098 від 27 серпня 2015 року, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсним та скасування акту встановлення і показу меж земельної ділянки, усунення порушень права власності,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Затишне» у якому, з урахуванням уточнень, просила зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, а саме: відновити безпечні сходи для проходу до будинку АДРЕСА_1 ; усунути порушення права власності шляхом приведення у первинний стан капітальної (фасадної) стіни та фундаменту будинку АДРЕСА_1 , а саме: замінити самовільно здійснений дверний отвір на віконний.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_2 . У квітні 2016 року ОСОБА_1 розпочала самочинне будівництво на земельній ділянці, яка не була відведена їй для цієї мети та без відповідного документу, про що Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові винесений відповідний припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, згідно чинного законодавства, яким зобов`язано ОСОБА_1 зупинити будівництво, також складено відповідний акт та протокол про адміністративне правопорушення. У зв`язку із незаконним будівництвом: розриттям ям, насипанням сміття, відкриттям та перенесенням каналізаційних отворів та підривом бетонних сходів, які є єдиними та загальними щодо проходу до багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , добиратись до свого помешкання вона та члени її сім`ї змушені ризикуючи своїм здоров`ям та життям. Окрім того, відповідачем здійснюються перешкоди у доступі до її квартири, має місце втручання у спільне майно усіх співвласників будинку № 128, оскільки вуличні сходи, які є у спільному користуванні самочинно розвалені, безпечно пройти до свого помешкання неможливо. Вказувала, що Львівським комунальним підприємством «Затишне» порушено будівельні норми та статтю 39 ЗК України, також порушено її право приватної власності та інших власників квартир у будинку АДРЕСА_1 , визначивши межу земельної ділянки, яка проходить між суміжними будинками та з`єднані спільною несучою стіною. Також вважає, що ухвалою Львівської міської ради № 5098 від 27 серпня 2015 року незаконно була надана у приватну власність ОСОБА_1 частина земельної ділянки, на якій розташований єдиний спільний сходовий майданчик мешканців будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2018 року позов задоволено частково. Визнано недійсною ухвалу № 5098 від 27 серпня 2015 року Львівської міської ради 22-ї сесії 6-го скликання «Про затвердження громадянам проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок і технічних документації із землеустрою громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» в частині затвердження ОСОБА_1 у приватну власність для обслуговування житлового будинку земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: НОМЕР_1 , площею 1000 кв. м. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, а саме: відновити безпечні сходи для проходу до будинку АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 усунути порушення права власності, шляхом приведення у первинний стан капітальної (фасадної) стіни та фундаменту будинку АДРЕСА_1 , а саме: замінити самовільно здійснений дверний отвір на віконний. У задоволенні позовної вимоги щодо визнання недійсним та скасування акту встановлення і показу меж земельної ділянки від 11 червня 2015 року за адресою: АДРЕСА_1 в частині погодження межі земельної ділянки В-Г, яка погоджена Львівським комунальним підприємством «Затишне» та проходить по стику будинку 2КЖ № 126 та 2КЖ № 128 відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2018 року скасовано в частині визнання недійсною ухвали Львівської міської ради № 5098 від 27 серпня 2015 року 22-ї сесії 6-го скликання та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 . просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду в частині задоволення позову та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору в даній справі є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Верховний Суд урахував ціну позову, предмет позову, складність та прийшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Затишне», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, про визнання частково недійсною ухвали Львівської міської ради № 5098 від 27 серпня 2015 року, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсним та скасування акту встановлення і показу меж земельної ділянки, усунення порушень права власності відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик