Апеляційне провадження № 22-ц/824/908/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 761/25605/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національний музей історії України (далі - НМІУ), розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Рибак М.А., -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Національного музею історії України про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивував тим, що працював у відповідача з 13.07.1981 року, а з 2005 року на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею. Має фахову освіту історика та архівіста,позитивно характеризується, неодноразово заохочувався подяками та грошовими преміями за сумлінне виконання трудових обов`язків.

19.06.2017 року наказом генерального директора НМІУ № 88-к його звільнено з посади завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та скорочення штату працівників.

Вважав, що його звільнення є незаконним, оскільки відповідачем не було додержано норм законодавства про працю при проведенні організаційних заходів зі зміни штатного розпису та вивільнення працівників. За наказом Міністерства культури України від 29.12.2015 року № 1124 «Про запровадження штатного розпису Національного музею історії України» з 26.10.2015 року затверджено штатний розпис, в якому скорочено посаду завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею, та введено аналогічну за трудовою функцією посаду завідувача відділу інформаційно-технічного супроводу.

Проте, затвердження штатного розпису в новій редакції не змінило основних завдань і функцій структурних підрозділів, в т.ч. і у відділі в якому він працював , а виразилося лише у формальній зміні їх назв, його ж колишні колеги залишились працювати та продовжують виконувати ту ж саму роботу яка виконувалась і за попереднім штатним розписом

Окрім цього, надання переліку вакантних посад відповідачем проведено формально,не враховано його досвід та кваліфікацію і переважне право на заняття посади в новоствореному підрозділі.

Окрім цього, на порушення статті 49-1 КЗпП України його звільнено без згоди профспілкового органу. Вважає своє звільнення результатом упередженого ставлення адміністрації музею,оскільки з 2015 року його вже втретє незаконно звільнено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається, зокрема на те, що порушення судом процесуального права полягає в неповному з`ясуванні обставин справи,що мають значення для правильного вирішення справи,а саме, що скорочення проведено лише для того, щоби звільнити саме його, про що свідчить два судових рішення про його незаконне звільнення і те, що змін у виробництві та оплаті праці у відповідача фактично не відбулося. Судом надано невірну правову оцінку рішенню ОППО,яким відмовлено адміністрації музею в наданні згоди на звільнення, не враховано його переважне право на заміщення введеної посади, а перелік запропонованих вакантних посад йому було запропоновано з порушенням порядку та строку надання - "про людське око".

Зазначені порушення процесуального права, на думку позивача, призвели до порушення та невірного застосування матеріального права та безпідставної відмови судом йому в задоволені позову.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, з підстав в ній викладених, просили скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Представники відповідача проти апеляційної скарги заперечували і вважаючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону, просили відмовити в задоволені апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 13.07.1981 року позивач працював в Національному музеї історії України, а з 01.01.2005 року - на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею на підставі Наказу № 14-к від 14.03.2005 року.

Відповідно до п.п. 4.1.Статуту Національного музею історії України, організаційна структура музею затверджується органом управління майном за поданням Генерального директора музею.

З метою оптимізації роботи генеральним директором музею розроблено нову структуру яку за наказом №606 від 17.09.2015р. направлено до Міністерства культури України для затвердження (а.с.18 т.1).

Наказом Міністерства культури України від 27.10.2015 року № 844 «Про затвердження структури Національного музею історії України» у зв`язку із клопотанням Національного музею історії України, в межах повноважень, визначених Положенням про Міністерство культури України, затверджено та введено в дію з 26.10.2015р. структуру Національного музею історії України, та наказано генеральному директору Національного музею історії України забезпечити підготовку штатного розпису відповідно до затвердженій цим наказом структурі.

На виконання зазначеного, наказом відповідача № 330 «Про Структуру Національного музею історії України» від 28.10.2015р. оголошено структуру Національного музею історії України та наказано, зокрема, відділу кадрів, відповідно до вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» листами під розпис повідомити Первинну профспілкову організацію НМІУ та первинну профспілкову організацію «Новий час» НМІУ про введення в дію нової структури музею, що в подальшому обумовить зміни істотних умов праці.

Наказом Міністерства культури України від 29.12.2015р. № 1118 «Про внесення змін до структури Національного музею історії України» у зв`язку із клопотанням Національного музею історії України від 25.11.2015р. № 844, в межах повноважень, виведено сектор екскурсійного обслуговування НМІУ Відділу екскурсійного обслуговування; сектор екскурсійного обслуговування філіалу НМІУ - Музей історичних коштовностей України Відділу екскурсійного обслуговування; Філіал НМІУ - Музей історичних коштовностей України, науково-дослідний відділ «Історія ювелірного мистецтва в Україні» та введено філіал НМІУ - Музей історичних коштовностей України, науково-дослідний відділ «Історія ювелірного мистецтва в Україні», відділ екскурсійного обслуговування філіалу НМІУ - Музей історичних коштовностей України, відділ молодшого музейного персоналу філіалу НМІУ - Музей історичних коштовностей України.

Наказом Міністерства культури України від 29.12.2015 року № 1124 «Про затвердження штатного розпису Національного музею історії України з 26 жовтня 2015 року» відповідно до Порядку формування та подання на затвердження штатних розписів та змін до штатних розписів підприємств, установ, організацій, що фінансуються з Державного бюджету України та належить до сфери управління Міністерства культури України, затверджено штатний розпис Національного музею історії України з 26 жовтня 2015 року і генеральному директору Національного музею історії України наказано ввести в дію штатний розпис, затверджений відповідно до пункту 1 цього наказу, з дотриманням норм Кодексу законів про працю України, Закону України «Про зайнятість населення» та іншого трудового та соціального законодавства.

Відповідно до штатного розпису Національного музею історії України з 26.10.2015 в Музеї передбачено штат в кількості 325 штатних одиниць.

26.01.2016 року на підставі наказу № 35/3-к позивача було поновлено на роботі на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26. 01. 2016 року.

25 липня 2016 року ОСОБА_1 повторно звільнено і рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22.02.17 року його знову поновлено на посаді.

23.02.2017 року відповідачем направлено повідомлення профспілковому комітету ППО НМІУ про виведення із штатного розпису посади завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею, займану ОСОБА_1 і останнього попереджено про наступне звільнення.

23.05.2017 року відповідачем внесено зміни до попередження від 23.02.2017 ОСОБА_1 про те, що у випадку незгоди із пропозицією щодо зайняття однієї із вакантних посад, позивача буде звільнено 19.06.2017.

29.05.2017 року від голови ОППО працівників музеїв міста Києва надійшов лист на повідомлення, в якому йшлося про передчасність дій керівництва щодо розірвання трудового договору із головою ППО НМІУ ОСОБА_1 , оскільки до намічуваної дати звільнення є час для прийняття ОСОБА_1 остаточного рішення та запропонований список вакантних посад ще розглядається.

19.06.2017 року позивач звернувся до генерального директора НМІУ із заявою про переведення його на посаду завідувача філіалу НМІУ музейно-культурного центру «Мистецькі шедеври України».

Листом від 19.06.2017 року відповідач відмовив ОСОБА_1 у переведенні на посаду завідувача філіалу НМІУ музейно-культурного центру «Мистецькі шедеври України» у зв`язку із невідповідністю кваліфікаційним вимогам і до листа відповідачем було додано список вакантних посад станом на 19.06.2017 року.

Наказом від 19.06.2017 року № 88-к позивача звільнено із роботи у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що процедуру звільнення позивача з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України було проведено у відповідності до вимог закону.

Проте, таких висновків суд першої інстанції дійшов на порушення норм процесуального та невірного застосування матеріального права,з огляду на що рішення суду неможливо визнати законним та обгрунтованим.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю,

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Водночас, згідно ч.ч.1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

В розумінні ч.ч.1,2 ст.49-2 КЗпП України порівняння продуктивності праці і кваліфікації працівників має проводитись роботодавцем на початку процедури скорочення, а якщо точніше, то перед попередженням конкретного працівника про наступне вивільнення. За змістом п.1 ч.1 ст.40 КЗпП самостійними підставами, серед інших, змін в організації виробництва та праці визначено,зокрема, скорочення чисельності працівників і окремо скорочення штату працівників. Так, чисельність працівників - це списковий склад працівників, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості (лист Міністерства праці та соціальної політики України від 7 квітня 2011 року № 114/06/187-11).

Штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Факторами, якими може бути зумовлена потреба скорочення чисельності або штату працівників є, зокрема: наміри роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу робіт меншою кількістю персоналу через суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягу виконуваної роботи,для чого працівникам встановлюються відповідні доплати за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; вдосконалення виробництва за допомогою автоматизації виробничих процесів, упровадження яких зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, потрібних для виконання роботи; перепрофілювання підприємства; зменшення обсягу виробництва продукції ; інші несприятливі фактори та кризові явища у соціально-економічному розвитку суспільства. З огляду на викладене скорочення чисельності працівників і скорочення штату підприємства - поняття не тотожні, оскільки зі скороченням чисельності майже завжди відбувається скорочення штату і зміна чисельності працівників відповідно відображається у штатному розписі. А при скороченні штату чисельність може не тільки не зменшитися, а подеколи навіть збільшитися. Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 відповідач обгрунтовує законність його звільнення істотними змінами праці,внаслідок чого його посаду виведено. Проте зазначає, що чисельність працівників музею не змінилась,змінилась лише кількість посад,а відтак зміни не передбачали скорочення чисельності працівників,оскільки всім працівникам,посади яких скорочувались,пропонувались інші посади,яким вони відповідають за освітньо-кваліфікаційними ознаками. Згідно висновків, висловлених в Постанові Верховного Суду від 31.01.18 № 824/3229/14а - зміни в організації виробництва і праці не можуть бути підставою зловживань та незаконного звільнення працівників,а незначні розширення в діяльності відповідача не є змінами в організації виробництва та праці. Тобто, скорочення чисельності або штату працівників,безумовно, є правом роботодавця, однак це не має бути підставою для зловживань та незаконного звільнення працівника. Як вбачається, ОСОБА_1 було звільнено неодноразово.

Так, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22.02.2017 року,визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 за наказом №131/14 від 25 липня 2016 року з підстав того, що в день звільнення йому не було надано переліку всіх вакантних посад . Рішення набрало законної сили та є чинним ( ухвала Апеляційного суду міста Києва від 13.06.2017 року та постанова Верховного Суду від 16.04.2018 року). На виконання зазначеного рішення за наказом відповідача № 28/1-к від 23 лютого 2017 року ОСОБА_1 поновлено на посаді завідуючого науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки, але буквально в цей же день і за цим же наказом його знову попереджено про звільнення з тих самих підстав та з тієї ж посади (т.2 а.с.73). Проте, як встановлено після виведення посади яку займав ОСОБА_1 ця посада, як на час його попередження про скорочення - 23.02.17 року так і на час його звільнення - 19.06.19 року більше не вводилась та не існувала.

Окрім цього, відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Як встановлено, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_1 без згоди профспілкового комітету, відповідач вважав таке рішення необгрунтованим.

В свою чергу, суд першої інстанції визнав преюдиційним факт встановлений в рішенні Апеляційного суду м. Києва щодо необґрунтованої відмови профспілкового органу від 20.07.17 на звільнення ОСОБА_1 з 25.07.2017, але це рішення стосувалось обставин попереднього звільнення ОСОБА_1 і суд залишив поза увагою та не надав належної правової оцінки рішенню профспілкового органу про відмову в наданні згоди від 24 травня 2017 року на звільнення ОСОБА_1 з 19.06.17.

Рішення Президії ОППО від 24 травня 2017 року про відмову адміністрації відповідача в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , на час розгляду справи в суді першої інстанції в матеріалах справи було відсутнє і витребувано апеляційним судом, яке надав позивач. Так, з належно посвідченого витягу з протоколу засідання президії Об`єднання первинних профспілкових організацій працівників музеїв м. Києві № 5 від 24 травня 2017 року вбачається розгляд подання генерального директора Національного музею України про звільнення голови профспілкового комітету ППО НМІУ Каштанова В.В та прийнято рішення про відмову в надані згоди на звільнення ОСОБА_1

Рішення обгрунтовано невиконанням роботодавцем статей 40,42,4-1,252 КзпП України, оскільки про заплановані скорочення профспілкам не повідомлено,посада завідуючого відділом, яку займав ОСОБА_1 скорочена без попередньої згоди профкому музею, не надано інформацію щодо переважного права ОСОБА_1 на заняття посади згідно його кваліфікації та не враховано той факт, що до запланованого часу звільнення, ОСОБА_1 ще має можливість вибрати посаду з числа запропонованих. Відсутність в матеріалах справи офіційного тексту рішення профспілкового органу про відмову в надані згоди на звільнення позивача на час прийняття рішення суду першої інстанції , свідчить про те, що у суду не було достатніх правових підстав зробити висновок щодо необгрунтованості відмови профспілкового органу на звільнення позивача 19 червня 2017 року. Більше того за змістом ст. 43 КзпП право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації передбачено лише у разі якщо в рішенні взагалі немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору.

З огляду на встановлене, звільнення ОСОБА_1 слід визнати незаконним, а його позовні вимоги щодо поновлення на роботі - такими що підлягають задоволенню з підстав звільнення його з посади, яка не існувала у штатному розписі та без згоди профспілкового органу. Поряд з цим, колегія суддів не приймає доводи позивача щодо його переважного права на зайняття вакантних посад, оскільки, зокрема, рішенням Шевченківського суду м. Києва від 22.02.17 встановлено, що нововведена посада завідуючого відділом інформаційно-технічного супроводу за кваліфікаційними вимогами та функціональними обов`язками є іншою відносно посади,яку ОСОБА_1 займав раніше - завідувач науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у відповідача витребувано та досліджено особову справу ОСОБА_1 ,оглянуто накази музею з 1983 по1999 роки, з яких вбачається наявність у нього досвіду роботи з технічних напрямків та не вбачається відповідних кваліфікаційних характеристик для заміщення зазначеної посади,а тому відсутні підстави для визнання неправомірною відмови йому 19.06.17 року відповідачем на заміщення посади завідуючого філіалом музею. При цьому колегія суддів приймає доводи відповідача, що у зв`язку з ліквідацією музею та через відсутність робочих приміщень,колекцій філіалу та штату філіал музею не функціонує. Відповідно до ст.235 КЗпП України, зокрема, у разі звільнення без відповідної правової підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі,органом який розглядає трудовий спір. При винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційним судом встановлено, що з часу звільнення позивача 19.06.2017 р. прогул складає 501 робочих днів (з 19.06.2017 рік -136 днів, 2018 рік - 254 дні, на 12.06.2019 року - 111 днів). Середній заробіток позивача за останні перед звільненням 2 місяці складав по 9 289,80 грн., в цілому 18 579,60 грн., за 39 відпрацьованих робочих днів (а.с.147 т.1), відтак його середньоденний заробіток становить 476,40 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 238 676,40 грн. (501 днів помножених на 476,40 грн. середньоденого заробітку). Відповідно до ст.141 ЦПК з відповідача належить також стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640 грн., який він сплатив за подачу позову та в дохід держави 4 160 грн. за подачу апеляційної скарги. Оскільки позивачем не підтверджені вимоги про відшкодування понесених витрат на правову допомогу,ці вимоги не підлягають задоволенню. Згідно статті 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин,що мають значення для справи,які суд першої інстанції визнав встановленими,невідповідність висновків суду,викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 за наказом № 88-к від 19 червня 2017 року, виданим Національним музеєм історії України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України з 19 червня 2017 року.

Стягнути з Національного музею історії України (, 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 2) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 238 676 (двісті тридцять вісім тисяч шістсот сімдесят шість) гривень 40 копійок та судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Стягнути з Національного музею історії України (, 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 2) на користь держави судовий збір в розмірі 4 160 (чотири тисячі сто шістдесят) гривень 00 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 19 червня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: