Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 501/3936/15-ц

провадження № 61-9563св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 липня 2017 року у складі судді Пушкарського Д. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Гірняк Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору дарування частково недійсним.

Позовна заява мотивована тим, щоОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1954 року до дня смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у власність садовий будинок та земельні ділянку АДРЕСА_2, тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н. В. 17 червня 2015 року посвідчено договори дарування, відповідно до яких ОСОБА_2 , за згодою ОСОБА_1 ., подарував своєму сину ОСОБА_2 вказані вище садовий будинок та земельну ділянку.

Вказувала, що при укладенні оспорюваних договорів дарування позивач припустилась помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

ОСОБА_1 давала згоду на вчинення її чоловіком ( ОСОБА_2 ) спірних договорів дарування на користь сина ( ОСОБА_2 ), проте вважала, що дарувальник відчужує лише свою частину указаних будинку і земельної ділянки. Також позивач вважала, що договір дарування є фактично договором довічного утримання.

На підставі викладеного ОСОБА_1 з урахуванням уточнених позовних вимог просила: визнати спільним майном, придбаним під час шлюбу подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у рівних частках по 1/2 за кожним, садовий будинок та земельну ділянку АДРЕСА_2; визнати частково недійсним договори дарування вказаного будинку та земельної ділянки, вчинені ОСОБА_2 17 червня 2015 року на користь ОСОБА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н. В.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 липня 2017 року позов задоволено.

Визнано спільним майном, придбаним під час шлюбу подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в рівних частках по 1/2 за кожним, садовий будинок та земельну ділянку АДРЕСА_2.

Визнано частково недійсним договір дарування садового будинку АДРЕСА_2 від 17 червня 2015 року, укладений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н. В.

Визнано частково недійсним договір дарування земельної ділянки АДРЕСА_2, укладений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н. В.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач має право на 1/2 частину вказаного майна, яке придбано нею у шлюбі з ОСОБА_2 та належить кожному з них на праві спільної сумісної власності.

ОСОБА_1 надала письмову згоду своєму померлому чоловіку на укладення угоди з їхнім сином ( ОСОБА_2 ), проте вона не мала наміру дарувати відповідачу спірне майно. При укладенні оспорюваних правочинів позивач припустилась помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо правової природи договорів дарування, прав та обов`язків сторін, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання щодо неї та її чоловіка.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що наявні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки позивач є особою похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду, спірне житло є єдиним житлом у позивача. Фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваними правочинами дарувальником обдаровуваному не відбулась, позивач продовжила проживати у спірному житловому будинку після укладення цього договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що позивач не підтвердила належними і допустимими доказами обґрунтованість заявлених нею вимог, не довела, що на момент укладення договорів вона не розуміла фактичних обставин правочину, чи перебувала під впливом помилки. Вік, стан здоров`я, які зазначені судами, не можуть підтверджувати факт перебування позивача під впливом помилки.

Укладення оспорюваних договорів дарування відбулися за згоди ОСОБА_1 , якій нотаріусом було роз`яснено наслідки такого правочину. Позивач та її чоловік (дарувальник) хотіли відчужити спірне майно на користь свого сина (відповідача) та бажали настання відповідних правових наслідків.

Обдарований ОСОБА_2 прийняв дарунок, проте не намагався виселити матір з будинку, позбавити її права користування житлом, тому договори дарування повністю відповідають волі його батька і позивача.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Судами не встановлено, що дарувальник та обдарований діяли недобросовісно по відношенню до позивача, тому відсутні підстави для визнання указаних правочинів недійсними.

Разом з тим, набуті ОСОБА_1 та ОСОБА_2 садовий будинок та земельна ділянка є спільним сумісним майном подружжя, проте суди фактично змінили правовий режим цього майна та визначили його як спільне часткове право власності з визначенням часток. Перехід від режиму спільної сумісної власності подружжя до режиму спільної часткової власності можливій лише в результаті поділу майна подружжя. Визнання права власності на майно на підставі рішення суду законодавством не передбачено.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , зазначає, що вона не мала наміру відчужувати свою частку спірного майна, яке належить їй на праві спільної власності подружжя, а вважала, що надає згоду на укладення договору довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_2 міг відчужити лише належну йому частку у спірному майні на користь відповідача. ОСОБА_2 хворів та потребував сторонньої допомоги.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1954 року до дня смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у власність садовий будинок та земельну ділянку АДРЕСА_2.

17 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 укладено договори дарування садового будинку та земельну ділянку АДРЕСА_2, які посвідчені приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н. В.

Вказані договори укладені за заявою дружини дарувальника ОСОБА_1 , яка надала згоду на дарування чоловіком ОСОБА_2 указаних дачного будинку і земельної ділянки сину ОСОБА_2

В указаній заяві ОСОБА_1 зазначила, що договори дарування, які укладаються за участю її чоловіка, відповідають інтересам їхньої сім`ї та їхньому спільному волевиявленню. Також у цій заяві та договорах дарування зазначено, що садовий будинок і земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 грудня 2015 року відомості про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно відсутні.

Згідно з актом від 27 грудня 2015 року, складеним сусідами та затверджений головою СТ «Портовик», ОСОБА_1 постійно мешкає у спірному будинку з 1987 року та ніколи з нього не виїжджала на інше місце проживання.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Суди встановили, що садовий будинок та земельна ділянка АДРЕСА_2 належали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилалася на те, що надаючи згоду на укладення оспорюваних договорів дарування, вона діяла під впливом помилки відносно правової природи угод, прав та обов`язків сторін, оскільки ніколи не збиралася відчужувати та передавати свою частину земельної ділянки і будинку у власність, у якому проживає та іншого житла не має. Вважала, що померлий чоловік дарує лише свою частину дачного будинку і земельної ділянки. Також ОСОБА_1 вважала, що це договір довічного утримання її чоловіка та її самої. При цьому, після укладення договорів, фактично будинок не передавала, від особистих речей його не звільняла, залишилася там проживати.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Разом з тим, у справі, що переглядається, позивач, яка не є стороною оспорюваного правочину, надала письмову згоду чоловіку на укладення договору дарування спірних садового будинку та земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю подружжя, на користь свого сина (відповідача у справі). При цьому в письмовій згоді зазначено, що позивач підтверджує, що договори дарування відповідають інтересам сім`ї та їхньому спільному волевиявленню.

Отже, позивачу завчасно було відомо про намір її чоловіка подарувати спірне майно й вона, надавши письмову згоду, погодилась на укладення договорів дарування на користь ОСОБА_2

Разом з тим, нотаріально посвідченою заявою позивач надала згоду на відчуження в цілому садового будинку та земельної ділянки АДРЕСА_2, а не частини цього майна.

Оскільки правочини вчинялись від імені чоловіка позивача, але він розпорядився як своєю часткою, так і часткою позивача, то, зогляду на ці обставини, апеляційний суд мав перевірити належним чином доводи відповідача, що позивач була ознайомлена зі змістом та правовими наслідками спірних правочинів, а її волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте суд апеляційної інстанції не вказав та не перевірив доказів, на підставі яких дійшов висновку, що позивач не мала наміру надавати згоду на дарування відповідачеві спірного майна, тобто помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо надання згоди на укладення спірних правочинів та щодо їх правової природи договорів дарування, які укладав її чоловік, прав та обов`язків сторін, вважаючи, що укладає договір довічного утримання щодо неї та її чоловіка.

Крім того, враховуючи, що майно належало подружжю на праві спільної сумісної власності, слід застосувати правові норми, які регулюють саме такі правовідносини.

Таким чином, апеляційний суд не перевірив доказів, які вказують на помилку - неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, та неправильно застосував норми права, зокрема, дійшов передчасного висновку, що наявні правові підстави, передбачені нормами статей 215, 216, 229, 369 ЦК України, статті 65 СК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування та визнання за позивачем права власності на частину спірного майна.

Апеляційний суд не сприяв всебічному та повному дослідженню доказів, не встановив повно та всебічно обставини справи, тому дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська