Справа № Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/346/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника Головного територіального управління юстиції у Львівській області Барнича Т.В., Гаполяк Н.М.,Бойка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного територіального управління юстиції у Львівській області про стягнення невиплаченої грошової винагороди державного виконавця.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що працює на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області. У 2016 році, ним, у повному обсязі були вжиті всі передбачені законодавством примусові виконавчі дії у виконавчому провадженні № 50709497 по виконанню рішення Сокальської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області про стягнення з відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 5 104 836,57 грн. Крім того, стягнута сума виконавчого збору 510 483,66 грн. та витрати на проведення виконавчих дій в сумі 117,72 грн. У зв`язку із повним фактичним виконанням виконавчих документів державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Він звернувся до відповідача із заявою про виплату належної йому згідно із законом винагороди державного виконавця, однак така йому не виплачена, відповіді на його звернення з приводу невиплати винагороди відповідачем не надано. З наведених підстав просив суд позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на його користь 102 096,73 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Львівській області на користь ОСОБА_1 суму винагороди у розмірі 102 096 (сто дві тисячі дев`яносто шість) грн. 73 коп.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 1020 (одна тисяча двадцять) грн. 96 коп.

Рішення суду оскаржило Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Зазначає, що виплата винагороди державному виконавцю проводиться виключно на підставі відповідного наказу, як це передбачено п.16 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року № 643. Вказує, що існуючі об`єктивні обставини унеможливлювали видання такого наказу, разом з тим ОСОБА_1 не скористався своїм правом на повторну подачу заяви на виплату винагороди. Крім цього, матеріали справи не містять доказів на оскарження позивачем відмови у виплаті винагороди. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належним чином засвідчених письмових доказів, якими позивач обргунтовує свої позовні вимоги, що суперечить вимогам ч.5 ст. 95 ЦПК України. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників Головного територіального управління юстиції у Львівській області Барнича Т.В., Гаполяк Н ОСОБА_2 М. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як державний орган, повинен був діяти у спосіб, чітко визначений законом і не порушувати право державного виконавця на відповідну винагороду, право на яку у державного виконавця виникає у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документу, стягненням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, що не заперечувалося відповідачем.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України регламентовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 7 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема як виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 року №1403.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працює заступником начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області та є державним виконавцем відповідно до ст. 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року № 643 «Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця» (далі - Постанова КМ України №643)

Відповідно до вказаного Порядку (в редакції яка діяла на момент подачі заяви позивачем) у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", виплачується винагорода у розмірі 2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ. У разі коли примусове виконання здійснювалося відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі, - зазначений розмір винагороди розподіляється також між начальником управління державної виконавчої служби та його заступниками.

Фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково та виконавчого документа немайнового характеру в повному обсязі в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", якщо за такими документами стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення. Державні виконавці мають право на винагороду за умови дотримання критеріїв виплати винагороди, встановлених Мін`юстом.

Погоджена безпосереднім керівником заява про виплату винагороди державному виконавцю не пізніше наступного робочого дня подаються для погодження начальнику управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, м. Києві та м.Севастополі.

У разі достатності та обґрунтованості підстав для виплати винагороди начальник управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, м. Києві та м. Севастополі погоджує заяву про виплату винагороди державному виконавцю про виплату винагороди протягом трьох робочих днів з дати їх надходження.

У випадках, передбачених абзацами четвертим - шостим пункту 2 цього Порядку, начальник управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі або директор Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту у разі погодження заяви державного виконавця та за умови дотримання критеріїв виплати винагороди готує обґрунтовану довідку щодо розподілу винагороди між особами, зазначеними в абзаці п`ятому або шостому пункту 2 цього Порядку.

За відсутності підстав для виплати винагороди заява про виплату винагороди та/або подання про виплату винагороди протягом трьох робочих днів з дати їх надходження повертаються державному виконавцю та/або керівнику органу державної виконавчої служби з обґрунтуванням підстав відмови.

У випадках, передбачених абзацами четвертим - шостим пункту 2 цього Порядку, погоджена начальником управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі або директором Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту заява про виплату винагороди разом із довідкою щодо розподілу винагороди (у разі її складення) не пізніше наступного робочого дня після погодження подається відповідному уповноваженому структурному підрозділу головного територіального управління юстиції або уповноваженому структурному підрозділу Мін`юсту. На підставі таких заяви і довідки видається наказ, в якому зазначаються особи, яким виплачується винагорода, та її розміри. Винагорода виплачується одночасно з виплатою заробітної плати. Виплата винагороди здійснюється в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету на підставі кошторисів та планів асигнувань спеціального фонду на відповідний рік.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував те, що представник відповідача визнав право ОСОБА_1 на винагороду у виконавчому провадженні №50709497, таке ним не заперечувалося, претензії та зауваження до заяви державного виконавця були відсутні, а відмова у виплаті винагороди пояснювалася представником відповідача арифметичною помилкою у довідці щодо розподілу винагороди між начальником управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області та його заступником, у зв`язку з чим заява, як стверджував представник відповідача, повернута позивачу.

Разом з тим, судом першої інстанції безспірно встановлено, що заява державному виконавцю чи його керівнику фактично повернута не була, належних та допустимих доказів про повернення заяви з обґрунтуванням причин повернення відповідачем суду не надано.

Натомість, позивач долучив до матеріалів справи три письмові звернення до начальника ГТУЮ у Львівській області від 29 грудня 2017 року, від 04 серпня 2018 року, від 23 серпня 2018 року з проханням повідомити причини та підстави невиплати йому винагороди на підставі погодженої у відповідності із законом заяви від 16 червня 2017 року.

Представник відповідача в суді не обґрунтував підстав залишення заяв позивача без відповідей та реагування.

Крім того, як вбачається із зазначених вище норм права, виключно на безпосереднього керівника державного виконавця, а не на посадових осіб ГТУЮ у Львівській області покладений обов`язок перевіряти 1) достовірність викладених у заяві відомостей; 2) правильність розрахунку; 3)наявність підстав для виплати винагороди.

Для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження;повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника;категорія стягнення за виконавчим документом;розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень;перелік виконавчих дій та строки їх проведення;розрахунок належної до виплати винагороди;відомості про дотримання критеріїв(пункт 6 Порядку).

Згідно з Порядком, заява державного виконавця про виплату винагороди розглядається безпосереднім керівником державного виконавця протягом двох робочих днів з дати її надходження та за наявності підстав, передбачених Порядком, погоджується ним із зазначенням дати погодження. За відсутності підстав для виплати винагороди зазначена заява протягом двох робочих днів з дати її надходження повертається державному виконавцю з обґрунтуванням підстав відмови.

Під час розгляду заяви державного виконавця про виплату винагороди безпосереднім керівником державного виконавця перевіряються достовірність викладених у заяві відомостей, правильність розрахунку та наявність підстав для виплати винагороди. Для перевірки наявності підстав для виплати винагороди, керівник державного виконавця використовує дані автоматизованої системи виконавчого провадження

Згідно з пунктом 16 Порядку погоджена начальником управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі заява про виплату винагороди державному виконавцю не пізніше наступного робочого дня після погодження подаються відповідному уповноваженому структурному підрозділу головного територіального управління юстиції, на підставі заяви видається наказ, в якому зазначаються особи, яким виплачується винагорода, та її розміри.

Видача наказу належить до повноважень саме керівника органу ДВС, що представником відповідача не заперечувалося.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що погодження керівником заяви державного виконавця про виплату винагороди свідчить про наявність підстав і права позивача на отримання грошової винагороди, а у разі встановлення арифметичної помилки в розрахунку під час видачі наказу, відповідно до Порядку, слід було повідомити письмово саме начальника відділу примусового виконання рішень, як безпосереднього керівника державного виконавця для усунення недоліків в іншому окремому документі.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доповідну записку від 24 листопада 2017 року провідного спеціаліста відділу контролю за виконанням рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Кінах В.П. про повернення на доопрацювання заяви ОСОБА_1 , оскільки відповідач не надав доказів про наявність у ОСОБА_3 відповідних повноважень. Крім того, така не містить ні вихідної реєстрації з органу ДВС, ні вхідної реєстрації у ГТУЮ у Львівській області, таких доказів не надано й суду апеляційної інстанції.

Крім того, довідка щодо розподілу винагороди по виконавчому провадженню № 50709497 між начальником управління ДВС ГТУЮ у Львівській області та його заступником підписана заступником начальника ГТУЮ у Львівській області з питань виконавчої служби - начальником управління ДВС Ф.Я.Вісьтаком.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, винагорода державного виконавця є частиною його оплати праці. Введення інституту винагороди державного виконавця мало на меті стимулювання своєчасного виконання рішень судів та інших компетентних органів, що сприяє підвищенню авторитету правосуддя, дотриманню принципу законності як складової верховенства права. Право на винагороду у державного виконавця виникає у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документу, стягненням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, що і є законною підставою для виплати винагороди.

Доводи апеляційної скарги про наявність арифметичної помилки у довідці про розподіл винагороди по виконавчому провадженню № 50709497 між начальником управління ДВС ГТУЮ у Львівській області та його заступником, у зв`язку з чим позивачу не виплачена винагорода, є безпідставними, такі не спростовують правильних та обгрунтованих висновків суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для виплати ОСОБА_1 винагороди, а наявність арифметичної помилки у довідці про розподіл винагороди по виконавчому провадженню № 50709497 між начальником управління ДВС ГТУЮ у Львівській області та його заступником, не може бути підставою для невиплати такої винагороди, оскільки підставою для виплати винагороди є фактичне виконання виконавчого документу саме державним виконавцем, що дає йому право на відповідну винагороду. Виплата винагороди державному виконавцю не залежить від правильності розрахунку винагороди його керівництву.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06.06.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.