ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3015/18 Номер провадження 22-ц/814/1591/19Головуючий у 1-й інстанції Потетій А. Г. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.,

суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.

секретар: Зеленська О.І.,

за участю представника відповідача - адвоката Сєргієнко Т.Г.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Сергієнко Тетяни Григорівни

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03 квітня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - Полтавська районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, встановлення факту постійного проживання та належності заповіту, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання та належності заповіту.

В обгрутування своїх позовних вимог зазначав, що він є внуком по материнській лінії ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Терентіївка Полтавського району Полтавської області. Після її смерті за заявою ОСОБА_1 (сина ОСОБА_1 ) про прийняття спадщини була відкрита спадкова справа у Полтавській районній державній нотаріальній конторі. Крім того, заяву про прийняття спадщини подала його мати - ОСОБА_3 (дочка ОСОБА_1 ).

Вказував, що під час оформлення спадщини за дорученням матері, після звернення до Ковалівської сільської ради по питанню оформлення спадщини, до складу якої входить земельна ділянка - пай, що належав його бабусі - ОСОБА_1 , він дізнався, що остання 13 липня 2012 року зробила заповіт на його, позивача, ім`я, за яким заповіла йому усе своє майно, з чого б воно не складалось та де б не знаходилось на момент її смерті. Проте, у зв`язку з тим, що у заповіті було вказано його ім`я, як ОСОБА_4 , а не ОСОБА_5 , Ковалівська сільська рада відмовилась видавати заповіт для оформлення спадщини.

Після цього він, звернувся до Полтавської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, та на відповідний запит нотаріальної контори, Ковалівська сільська рада видала йому на руки копію заповіту, що посвідчувався її секретарем.

Полтавською районною державною нотаріальною конторою було повідомлено про не-обхідність звернення до суду з заявою про надання додаткового строку для прийняття спад-щини, оскільки ним було пропущено 6-місячний строк для подання відповідної заяви.

Однак позивач вказував, що з 2015 року по день смерті його бабуся проживала разом із ним та його матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить йому, його матері, братові та батькові на праві спільної сумісної власності.

Зазначав, що після продажу будинку бабусі у 2015 році, вони забрали бабусю прожи-вати разом з ними, здійснювали за нею догляд, після її смерті отримали свідоцтво про смерть та здійснили поховання. При цьому, юридично він та його мати зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 районуі облласті.

Таким чином, позивач вказував, що на час відкриття спадщини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті ОСОБА_1 , він постійно проживав з нею.

16 січня 2019 року ОСОБА_2 подав заяву про збільшення своїх позовних вимог, у якій просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 листопада 2018 року, що видане державним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Замулко Л.В. та зареєстроване в реєстрі за №1-3577; встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , разом зі спадкодавцем ОСОБА_1 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 ; встановити, що заповіт від 13 липня 2012 року, що складений ОСОБА_1 , який посвідчений секретарем виконавчого комітету Ковалівської сільської ради Полтавської області Полтавсь-кого району Івіним Д.Д. за реєстровим №129, виданий на ім`я ОСОБА_2 , належить ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 69-71).

В обгрунтування заяви про збільшення позовних вимог зазначав, що з відзиву на позовну заяву йому стало відомо, що відповідачем ОСОБА_1 на час відкриття провадження у справі вже оформлено спадщину після померлої матері ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане державним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Замулко А.В. за реєстровим №1-3577.

Однак, зазначене свідоцтво він - позивач вважає незаконним, таким, що порушує норми Цивільного законодавства України щодо пріоритетності заповіту, що вчинений заповідачем, таким, що порушує права інших спадкоємців.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 03 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 , разом зі спадкодавцем ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено факт того, що заповіт від 13 липня 2012 року, що складений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який посвідчений секретарем виконавчого комітету Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області ОСОБА_6 . за реєстровим №129, виданий на ім`я ОСОБА_2 , належить ОСОБА_2 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 листопада 2018 року, яке видане державним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Замулко Л.В. та зареєстроване в реєстрі за № 1-3577 - відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Частково не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі вказував, що в обґрунтування відмови у задоволенні позову в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, суд помилково посилався на те, що зазначені вимоги є безпідставними, оскільки не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про неправомірність дій нотаріуса при оформленні вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане на ім`я ОСОБА_1 .

З цих підстав просив рішення в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 листопада 2018 року, виданого державним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Замулко Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1-3577 - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, про задоволення зазначених позовних вимог.

Вважає, що з доводами суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, неможна погодитися, оскільки на час видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 , а саме 07 листопада 2018 року, державним нотаріусом було отримано інформацію від нього - позивача щодо наявності заповіту на його ім`я, в зв`язку з чим нотаріусом було надано відповідний лист з повідомленням про необхідність звернення до суду у зв`язку з пропуском строку на прийняття спадини. Зазначений лист наявний у матеріалах справи.

Окрім цього вказував, що сама нотаріус у судовому засіданні суду першої інстанції підтвердила факт звернення відповідачки - ОСОБА_3 до нотаріальної контори, однак, нею були пропущені строки для прийняття спадщини. При цьому, державний нотаріус не роз`яснила та не повідомила письмово спадкодавицю першої черги про необхідність продовження зазначених строків чи встановлення факту спільного проживання з спадкодавцем. Тому, на момент подання позову він - позивач, як син ОСОБА_3 , також вважав її такою, що прийняла спадщину.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що позивач є онуком по материнській лінії ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Терентіївка Полтавського району Полтавської області.

Протягом 2015 року і до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 проживала разом із позивачем та його матір`ю в квартирі АДРЕСА_3 , яка належать йому, його матері, братові та батькові на праві спільної сумісної власності.

При цьому, юридично позивач та його мати зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_1 за заявою її сина - ОСОБА_1 , про прийняття спадщини, була відкрита спадкова справа у Полтавській районній державній нотаріальній конторі. Також до нотаріальної контори звертались донька померлої - ОСОБА_3 та онук ОСОБА_7 , однак заяв про прийняття спадщини вказані спадкоємці не подавали.

Під час оформлення спадщини, після звернення до Ковалівської сільської ради позивач дізнався, що його бабуся - ОСОБА_1 13 липня 2012 року зробила заповіт на його ім`я, за яким заповіла усе своє майно, з чого б воно не складалось та де б не знаходилось на момент її смерті - ОСОБА_7 . Встановлено, що до складу спадщини входить земельна ділянка-пай.

У зв`язку з тим, що у заповіті вказане ім`я позивача, як ОСОБА_4 , а не ОСОБА_5 , нотаріусом було роз`яснено, що йому необхідно звернутись до суду. З цих підстав Ковалівська сільська рада не видавала заповіт позивачу для оформлення спадщини.

Також Полтавською районною державною нотаріальною конторою позивачу письмово повідомлено про необхідність звернення до суду з заявою про надання додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки ним було пропущено встановлений законом 6-місячний строк для подання відповідної заяви.

Задовольняючи позовні вимоги, щодо встановлення належності позивачу заповіту, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з неточним зазначенням імені у заповіті, а саме, замість « ОСОБА_5 », зазначено « ОСОБА_4 », що юридично є іншим іменем, існує необхідність підтвердження зазначеного факту, щодо вчинення заповіту на ім`я позивача, що в свою чергу підтверджується наданими доказами.

Враховуючи родинні відносини позивача зі спадкодавцем, яка склала заповіт, а також той факт, що у заповіті правильно зазначено прізвище та по-батькові особи, якій заповідано майно, а також дата народження, - суд дійшов висновку, що сумнівів відносно того, на користь кого складено заповіт - не виникає.

Також суд визнав доведеним факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та задовольнив заявлені позовні вимоги в цій частині.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 ніким зі сторін не оскаржено, а отже не є предметом апеляційного розгляду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 на приватизовану земельну ділянку, належну померлій ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в спадковій справі під час вчинення нотаріальних дій державним нотаріусом, протягом тривалого часу (понад два роки) до нотаріальної контори не було подано жодним спадкоємцем, окрім відповідача ОСОБА_1 , як заяв про прийняття спадщини, так і документів на підтверд-ження їх права на спадщину, дійшовши з цих підстав висновку, що дії державного нотаріуса Замулко Л.В. щодо видачі зазначеного свідоцтва виконані в повній відповідності з вимогами чинного законодавства.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За правилами ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті. Відповідно до 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї.

На час видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 07 листопада 2018 року, державним нотаріусом було отримано інформацію від позивача щодо наявності заповіту на його ім`я, про що було надано відповідний лист з повідомленням про необ-хідність звернення до суду у зв`язку з пропуском строку на прийняття спадщини (лист від 03 серпня 2018 року №01-16/1103 наявний у матеріалах справи) /т.1 а. с. 8/.

Вирішуючи спір в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції не врахував ту обставину, що встановивши факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем, а отже факт прийняття ним спадщини, а також належність позивачу заповіту, складеного спадкодав-цем на ім`я ОСОБА_2 , - свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07 листо-пада 2018 року державним нотаріусом Бублику В.В. стало недійсним автоматично, оскільки ОСОБА_1 (спадкодавець) усе належне їй майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось на яке вона матиме право по закону, та усе, що належатиме їй на день смерті, - заповіла гр. ОСОБА_2 /т. 1 а. с. 7/.

Згідно ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Заповіт від 13 липня 2012 року, складений на ім`я ОСОБА_2 , в судовому порядку не дійсним не визнавався. На даний час є чинним.

Отже, вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину є похідними від встановлених судом фактів, тому свідоцтво про право на спадщину скасовується, як те, що порушує права інших спадкоємців по факту, навіть, якщо його було видано без будь-яких порушень з боку нотаріуса.

Так, відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

За роз`ясненнями, наведеними в абзаці 3 пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Встановивши, що відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, на яку має право за заповітом онук спадкодавця - позивач у справі, - суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про відсутність підстав для визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 листопада 2018 року, помилково не застосувавши до даних правовідносин норми ст. 1301 ЦК України, які підлягали застосуванню.

При відмові у задоволенні позову в частині оскарження, районним судом не було враховано правові наслідки встановлення факту спільного проживання позивача зі спадко-давцем на час відкриття спадщини та належності йому заповіту, а також той факт, що вимога про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину є похідною від зазначених вище вимог, та без скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане відповідачу, реалізація права позивача на спадкування є неможливою.

За наведених обставин, рішення суду в оскаржуваній його частині, як таке, що ухвалене за неправильного застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення зазначених позовних вимог.

В іншій частині рішення суду - слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Сергієнко Тетяни Григорівни - задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 .

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 листопада 2018 року, що видане державним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Замулко Л.В. та зареєстроване в реєстрі за № 1-3577.

В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Кривчун Т.О.

Чумак О.В.