КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 370/4566/19

провадження № 22-ц/824/13230/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Кемського В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Київ від 14 травня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди за розпискою, -

У С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди (заборгованості) за розпискою.

В обґрунтування вимог позову зазначив, що 18 вересня 2018 року між позивачем та відповідачем було вчинено правочин, відповідно до якого останній взяв у борг у позивача суму коштів у розмірі 571 000 грн, частину якої у розмірі 200 000 грн зобов`язався повернути до 30 листопада 2018 року, а решту позичених коштів повертати рівними частинами у розмірі 10 292 грн на місяць протягом 36 місяців до 30 листопада 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог указує, що відповідач виконувати зобов`язання відмовляється, а тому, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення отриманих за розпискою коштів у примусовому порядку.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Київ від 14 травня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди за розпискою задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за розпискою в розмірі 241168 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2411,68грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати, а в задоволені позову відмовити повністю.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції помилково було застосовано положення Цивільного кодексу України, що регулюють права та обов`язки сторін за договором позики та невірно проведено юридичний аналіз правовідносин, які фактично мали місце між сторонами.

Вважає, що спірна боргова розписки не має зобов`язального характеру для відповідача в частині повернення будь-яких грошових коштів позивачу.

Крім того зазначає, що вказаний документ, що датований 18 вересня 2018 року, не містить інформації про відповідача, окрім анкетних даних, відсутні також число, місяць та рік народження, серія та номер паспорта громадянина України, ідентифікаційний номер, що свідчить про те, що відповідача по справі неможливо ідентифікувати у повній мірі.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив оскаржуване рішення скасувати та відмовити у задоволені позову повністю.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що 18 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було вчинено правочин, відповідно до якого останній взяв у борг у ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 571 000 грн, яку відповідно до укладеної боргової розписки зобов`язувався повернути до 30 листопада 2021 року.

В розписці ОСОБА_1 зазначив, що сума коштів у розмірі 200 000 грн буде повернута ОСОБА_2 до 30 листопада 2018 року, а інша частина грошових коштів буде повертатися рівними частинами у розмірі 10 292 грн на місяць протягом 36 місяців (трьох років).

Оскільки відповідач свої зобов`язання перед позивачем не виконував, станом на день подання позову, а саме 27 березня 2019 року, у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 241 168, 00 грн, яку ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач обґрунтував та довів невиконання відповідачем свого зобов`язання за договором позики належним чином та в обумовлені розпискою строки, у зв`язку із чим виник борг у розмірі 241 168 грн.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

На підтвердження укладення сторонами договору позики суду першої інстанції надано розписку позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Відповідач як боржник не заперечував підписання розписки та не заперечував факту отримання грошових коштів у сумі, зазначеній у розписці.

Однак у доводах апеляційної скарги відповідач заперечує, що письмова розписка є борговою розпискою, оскільки не має зобов`язального характеру для відповідача в частині повернення будь-яких грошових коштів позивачеві. В обґрунтування своїх доводів представник відповідача керується викладеним у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №551/408/16-ц висновком, згідно з яким у розписці повинно бути зазначено у зв`язку з чим і для яких цілей він отримав ці кошти (у позику, на зберігання чи інше) та на який термін, і має бути визначено обов`язок повернути грошові кошти.

Однак підстав для врахування висновку, висловленого Верховним Судом у вказаній вище постанові, немає, оскільки обставини, встановлені судом у цій справі відрізняються від обставин, встановлених у справі №551/408/16-ц, яка була предметом перегляду у суді касаційної інстанції, за наслідком якого було встановлено, що розпискою засвідчено повернення боргу.

Із змісту розписки, що є предметом дослідження у цій справі, вбачається, що ОСОБА_1 були взяті у позивача в борг 571 тисяча грн для здійснення позичальником його підприємницької діяльності. У цій же розписці відповідач як позичальник зобов`язався віддати частину позиченої суми у розмірі 200 тисяч грн до 30 листопада 2018 року, а решту боргу повертати рівними частинами по 10292 грн щомісячно протягом 36 місяців до 30 листопада 2021 року.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що укладений між сторонами правочин є договором позики, оскільки наявна в матеріалах справи розписка має всі ознаки притаманні борговій розписці, зокрема, в зазначеній розписці містяться умови отримання позичальником суми коштів в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання вказаних коштів.

Обставин, які свідчать про іншу правову природу правовідносин сторін за розпискою, відповідач не вказав.

Інші доводи апеляційної скарги про не зазначення у розписці дати народження, серії та номеру паспорта громадянина України, ідентифікаційного номера позичальника, внаслідок чого, на думку відповідача, неможливо ідентифікувати особу позичальника, не можуть бути підставою для відмови у стягненні неповернутих за розпискою коштів, оскільки особу позичальника встановлено, останній написання розписки не спростовує і не заперечує.

Доводів щодо невірного розрахунку суми заборгованості відповідач у апеляційній скарзі не зазначив, тому у суду відсутні підстави вважати його необґрунтованим. Відповідачем також не спростовані підстави для дострокового стягнення суми позики внаслідок прострочення виконання зобов`язань з розстроченням відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення місцевого суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення даного спору та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Київ від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана
Судді К.П. Приходько
С.О. Журба