Справа № 127/7733/19
Провадження № 22-ц/801/1935/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Копаничук С. Г.
судді Вінницького апеляційного суду Оніщука В.В.
22 жовтня 2019 рокуСправа № 127/7733/19м. Вінниця
Вінницьким апеляційним судом у складі колегії суддів: Копаничук С.Г.(суддя-доповідач), Денишенко Т.О., Оніщука В.В. постановою від 22 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 липня 2019 року залишено без змін.
В основу ухваленої апеляційним судом постанови покладено два ключових висновки: «факт виникнення заборгованості при відсутності доказів підтвердження користування відповідачем кредитною карткою є недоведеним, а розрахунок, наданий позивачем є некоректним та недостовірним» та «без наданих підтверджень про вид конкретної обраної відповідачем банківської послуги, про запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг та Тарифи, відсутність доказів погодження з відповідачем розміру нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та не підтверджений первинними доказами розрахунок не можуть розцінюватися як достатні для задоволення позову докази, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин».
Не можу погодитися з постановою колегії Вінницького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року з таких мотивів.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29.07.2010 року відповідач виявив бажання оформити кредитну картку «Універсальна» з тарифним планом «Універсальна»/Gold з кредитним лімітом у 6 000 грн. у зв`язку з чим уклав з позивачем договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
Як слідує з наданої банком виписки з картки ОСОБА_1 за період з 12.05.2015 року по 24.03.2018 року він використовував кошти банку, зокрема, здійснював, розрахунки за придбання товарів та послуг, при цьому від імені ОСОБА_1 частково погашався борг по карті.
Отже вказаною випискою підтверджується факт використання відповідачем коштів банку.
Згідно із наданим позивачем розрахунком, ОСОБА_1 використав кошти банку в розмірі 4228,28 грн.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Звертається увага на те, що відповідач ОСОБА_1 не спростував факту отримання картки та використання коштів банку, хоча в силу статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України спростування доводів позовної заяви є безпосереднім обов`язком відповідача, а не суду.
Не врахувавши вказаних обставин, колегія суддів недотрималась принципу диспозитивності цивільного судочинства.
До відносин за кредитним договором застосовується правове регулювання щодо відносин за договором позики.
З аналізу загальних норм, зобов`язання за кредитним договором виникають з моменту передачі кредитодавцем позичальнику грошових коштів згідно умов кредитного договору.
Ураховуючи вищевказані норми слід дійти висновку, що зобов`язання за договором виникають з моменту зарахування коштів на рахунок позичальника, зазначений ним у заяві чи надання йому кредитної картки з ПІН кодом для верифікації в платіжній системі.
З матеріалів справи видно, що договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Відповідно до ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вирішуючи даний спір суду необхідно враховувати висновки викладені у постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 у яких заначено, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
За таких обставин в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування коштами, пені та штрафів слід відмовити.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Як вбачається з матеріалів справи, на банківську карту ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 6000 грн.
Факт використання коштів банку відповідачем підтверджується випискою банку по кредитній картці, при цьому ОСОБА_1 не надав суду жодних заперечень та спростувань щодо використання коштів банку в розмірі 4228,28 грн.
Отже, з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню сума непогашеного тіла кредиту в розмірі 4228,28 грн.
За таких обставин, колегії суддів потрібно було апеляційну скаргу акціонерного товариства КБ «Приватбанк» задовольнити частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4228,28 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Суддя Вінницького
апеляційного суду: В.В. Оніщук