Єдиний унікальний номер 243/3529/18 Номер провадження 22-ц/804/1313/19
Єдиний унікальний номер 243/3529/18 Головуючий у 1 інстанції Кузнецов Р.В.
Номер провадження 22-ц/804/1313/19 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Кішкіної І.В., Тимченко О.О.

за участю секретаря Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу №243/3529/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права на спадкування за законом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 лютого 2019 року, ухваленого в приміщенні суду в м. Слов`янськ Донецької області,

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права на спадкування за законом, в обґрунтування якого послався на те, що з липня 1991 року він проживав однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 . Також вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, його фактична дружина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 та позивач прожили у фактичних, шлюбно-сімейних правовідносинах, добровільно та взаємно виконували всі права та обов`язки подружжя на протязі 26,5 років. Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 . Зазначив, що він разом із ОСОБА_3 мешкав у вищевказаній квартирі на протязі 23-х років, та на теперішній час продовжує мешкати у ній, та сплачує комунальні послуги. Вважає, що він прийняв спадкову квартиру після смерті ОСОБА_3 в порядку норм ст.1261 ЦК України, як її чоловік.

Також вказував, що спадкоємцем першої черги є також син ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , який після смерті матері запропонував ОСОБА_1 звільнити квартиру, оскільки у нього був намір продати квартиру, та він вважає, що ОСОБА_1 не має права на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3

Просив визнати його фактичним чоловіком ОСОБА_3 з правами та обов`язками подружжя, які передбачені нормами СК України та правом на спадкування майна в порядку ст.1261 ЦК України.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права на спадкування за законом, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції проігнорував: роз`яснення Пленуму ВСУ про застосування аналогії закону та права; норми ст. 10 СК України про порядок застосування аналогії закону та права у встановленні сімейних правовідносин; норми ст. 18 СК України про способи судового захисту сімейних прав та інтересів, встановленням сімейних правовідносин між членами родини; норми ст. 8 ЦК України про порядок застосування аналогії закону та права у цивільних правовідносинах; норми ст. 1264 ЦК України які передбачають умови придбання права спадкування майна спадкодавця при наявності доказів про те, що особа не менш 5 років постійно проживала із спадкодавцем у сімейних правовідносинах.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем обрано спосіб захисту не передбачений чинним законодавством, проте суд не зазначив нормам якого діючого закону не відповідає обраний позивачем спосіб захисту його прав.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки судом першої інстанції перевірені всі надані позивачем докази, надано правильну оцінку та ухвалено законне рішення.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Подав заяву з проханням розглянути справу без його участі.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 02 листопада 2017 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.74).

На момент смерті, ОСОБА_3 , на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі реєстраційного посвідчення, виданого Слов`янським бюро технічної інвентаризації 25 листопада 1992 року, що підтверджується довідкою КП «БТІ» від 15 травня 2018 року (а.с.93).

Із отриманих на запит суду копій спадкової справи № 31/2018, заведеної після смерті ОСОБА_3 у Першій Слов`янській державній нотаріальній конторі, вбачається, що 01 лютого 2018 року ОСОБА_2 було подано заяву про прийняття спадщини після матері ОСОБА_3

Також судом встановлено, що 27квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Першої слов`янської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , просив відстрочити видачу свідоцтва ОСОБА_2 (а.с.30).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зміна черговості спадкування, що передбачено ч. 2 ст. 1259 ЦК України, лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до статей 1261 - 1265 ЦК України. При цьому, чинним спадковим законодавством не передбачено можливість визнавати спадкоємців однієї черги спадкоємцями іншої черги.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов із дотриманням норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», судам роз`яснено, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У пункті 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права на спадкування за законом, ОСОБА_1 просив, зокрема, визнати за ним право спадкування в порядку норм ст. 1261 ЦК України, тобто першої черги спадкоємців за законом.

Між тим, як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що він разом із ОСОБА_3 прожили у фактичних, шлюбно-сімейних правовідносинах, добровільно та взаємно виконували всі права та обов`язки подружжя на протязі 26,5 років, а отже має право на спадкування.

Проте, відповідно приписів статті 1264 ЦК України, особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини мають право на спадкування за законом четвертої черги.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість зміни черговості спадкування, передбачена ч. 2 ст. 1259 ЦК України, лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги, а отже позивачем обрано неналежний спосіб захисту цивільного права.

Також, вірними є висновки суду першої інстанції про недоведеність обставин, на які посилається ОСОБА_1 у своєму позові, оскільки матеріали справи не містять доказів постійного проживання однією сім`єю в розумінні статті 1264 ЦК України.

Отже, виходячи з викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.І. Корчиста

Судді: І.В. Кішкіна

О.О. Тимченко

Повний текст постанови виготовлений 13 червня 2019 року.

Головуючий