ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року

м.Суми

Справа №592/14947/17

Номер провадження 22-ц/816/2910/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

представника позивача Військової частини НОМЕР_1 Томчука Михайла Станіславовича, представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 лютого 2019 року в складі судді Катрич О.М., ухваленого у м. Суми,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу.

Позовна заява мотивована тим, що 17 грудня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля TOYOTA LAND KRUISER Prado-150, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля УРАЛ-4320, військовий реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким керував військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період старший солдат ОСОБА_1 , який згідно з наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 15 травня 2015 року за № 115 був призначений на посаду водія-заправника автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення протитанкового артилерійського дивізіону вказаної військової частини.

Відповідно до постанови Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 грудня 2015 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП встановлено, що відповідач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, а матеріали адміністративної справи було направлено до військової частини для притягнення винного до дисциплінарної відповідальності за вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Згідно з наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 15 січня 2016 року за № 68 «Про скоєння дорожньо-транспортної пригоди старшим солдатом ОСОБА_1 » за особисту недисциплінованість, порушення вимог використання транспортного засобу, що призвело до скоєння ДТП, старшому солдату ОСОБА_1 було оголошено догану.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 (військова частина польова пошта НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошову суму в розмірі 709345 грн 22 коп., а також витрати, понесенні при сплаті судового збору в сумі 6890 грн, 7579 грн та 8268 грн, які позивач вважає заподіяною йому майновою шкодою.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь в порядку регресу заподіяну йому матеріальну шкоду на загальну суму 732082 грн 22 коп., яка складається із: матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди на суму 709345 грн 22 коп., витрат по сплаті судового збору, які були стягнуті рішенням суду на користь ОСОБА_3 у сумі 6890 грн, витрат по сплаті судового збору, які були сплачені за подачу апеляційної скарги у сумі 7579 грн та витрат по сплаті судового збору, які були сплачені за подачу касаційної скарги у сумі 8268 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 лютого 2019 року позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 задоволено частово.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 2978 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 судовий збір в сумі 46 грн.

Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Вказане рішення суду позивач Військова частина НОМЕР_1 оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував обставин того, що на момент прийняття судом рішення про стягнення з військової частини, як власника джерела підвищеної небезпеки, коштів відповідач ОСОБА_1 вже не проходив військову службу та був звільнений в запас, тому, на думку позивача, на нього не поширюються вимоги Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року за № 243/95-ВР.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. При цьому, як зазначив відповідач, оскільки дорожньо-транспортна пригода мала місце під час проходження ним військової служби, до правовідносин з приводу її відшкодування мають застосовуватися саме вимоги зазначеного вище Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року за № 243/95-ВР. Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що на даний час відповідач не проходить військову службу і тому має нести повну матеріальну відповідальність, не спростовує правильності висновків суду першої інстанції про притягнення його до обмеженої відповідальності. Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач зауважив, що судовий збір не є шкодою у розумінні статті 1191 ЦК України, так як не залежить від дій особи, з вини якої було завдано шкоди третій особі, тому не підлягає відшкодуванню в порядку регресу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача Військової частини НОМЕР_1 Томчука М.С. про задоволення апеляційної скарги та представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 10 березня 2015 року за № 56 військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період старшого солдата ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу частини з 10 березня 2015 року та призначено на посаду водія-заправника автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення протитанкового артилерійського дивізіону військової частини польова пошта НОМЕР_4 (а.с. 25).

Згідно з наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 15 травня 2015 року за № 115 військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період старшого солдата ОСОБА_1 було призначено на посаду водія-заправника автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення протитанкового артилерійського дивізіону військової частини польова пошта НОМЕР_4 (а.с. 26).

17 грудня 2015 року близько 12 години 20 хв. водій автомобіля УРАЛ-4320 в/н НОМЕР_3 військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період старший солдат ОСОБА_1 , перебуваючи на службі, здійснював перевезення майна за маршрутом Федорівка Артемівськ Олексійово Дружківка, рухаючись по місту Артемівськ. На перехресті вулиць Ціолковського Советської військовослужбовець ОСОБА_1 потрапив в дорожньо-транспортну пригоду з автомобілем TOYOTA LAND KRUISER Рrado-150, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав на праві власності ОСОБА_3 і яким останній керував, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Вказані обставини встановлені постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 грудня 2015 року, рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року та постановою Верховного Суду від 21 серпня 2018 року, а також актом службового розслідування по факту дорожньо-транспортної пригоди від 15 січня 2016 року, складеного заступником командира дивізіону артилерійської розвідки по роботі з особового складу за наслідками службового розслідування по факту вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 грудня 2015 року встановлено, що відповідач ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП, а матеріали адміністративної справи було направлено до військової частини для вирішення питання про притягнення його до дисциплінарної відповідальності за місцем проходження служби (а.с. 13-14).

За наслідками проведеного службового розслідування наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 15 січня 2016 року за № 68 за особисту недисциплінованість, порушення вимог використання транспортного засобу, що призвело до скоєння дорожньо-транспортної пригоди старшому солдату ОСОБА_1 було оголошено догану (а.с. 28-56).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (військова частина польова пошта НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошову суму в розмірі 709345 грн 22 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 6890 грн (а.с.15-21, 22).

Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2018 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року було залишено без змін (а.с. 120-123).

На підставі платіжних доручень від 19 грудня 2016 року за № 2134, від 07 квітня 2017 року за № 510 та № 511, від 26 квітня 2017 року за № 672 та № 673 позивач відшкодував ОСОБА_3 заподіяну йому майнову шкоду у сумі 709345 грн 22 коп. та судовий збір у сумі 6890 грн (а.с. 10, 11, 12).

Крім того, під час розгляду іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування матеріальної шкоди позивач сплатив судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 7579 грн на підставі платіжного доручення від 28 липня 2016 року за № 1102 та судовий збір за подачу касаційної скарги у сумі 8268 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 04 листопада 2016 року за № 1740 та № 1734 та від 14 грудня 2016 року за № 2085 (а.с. 7, 8, 9), які він також вважав заподіяною йому майновою шкодою.

Відповідно до довідки про доходи від 25 вересня 2018 року за № 3236 мобілізованому військовослужбовцю ОСОБА_1 у грудні 2015 року було нараховано грошове забезпечення в сумі 2978 грн (а.с. 110).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, установивши, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача під час проходження ним військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, дійшов висновку про наявність підстав для покладення на нього матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення, як це передбачено пунктом 10 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року за № 243/95-ВР.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат по сплаті судового збору, понесених позивачем під час розгляду іншої цивільної справи, суд першої інстанції послався на те, що вказані судові витрати не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України.

Згідно з нормою частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси тощо.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року за № 243/95-ВР визначено підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами (пункт 1 вказаного Положення).

Згідно з пунктом 7 вказаного Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України.

У пункті 8 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі йдеться про те, що залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.

Як передбачено пунктом 10 вказаного Положення, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.

Разом з тим, вимогами пункту 13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі визначено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі:

- умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій;

- приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах;

- заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані;

- дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину;

- недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Таким чином, підставою для розмежування виду матеріальної відповідальності, яка може бути покладена на військовослужбовця за заподіяну ним шкоду, а саме: повна або обмежена матеріальна відповідальність є, зокрема, форма вини (умисна чи з необережності), за якої було заподіяно шкоду, а також характер суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та наявність тих чи інших обставин, за яких було заподіяно шкоду.

У той же час, як вбачається з акта службового розслідування по факту дорожньо-транспортної пригоди від 15 січня 2016 року, складеного заступником командира дивізіону артилерійської розвідки по роботі з особового складу за наслідками службового розслідування по факту дорожньо-транспортної пригоди за участю військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період старшого солдата ОСОБА_1 , даний випадок дорожньо-транспортної пригоди стався внаслідок наступних причин: недостатнього досвіду водія під час керування транспортним засобом; недостатнього проведення профілактичної та роз`яснювальної роботи з водіями та старшими машин щодо експлуатації транспортних засобів. При цьому, як зазначено у вказаному акті, водій військового автомобіля старший солдат ОСОБА_1 пройшов освідчення стану алкогольного сп`яніння на алкотест «ДРАГЕР», результат 0,00 %, ознак сп`яніння не виявлено (а.с. 28-30).

За особисту недисциплінованість, порушення вимог використання транспортного засобу, що призвело до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, наказом командира військової частини польової пошти В 3231 від 05 січня 2016 року за № 68 старшому солдату ОСОБА_1 була оголошена догана (а.с. 55).

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача в порядку регресу на користь позивача шкоди, заподіяної ним внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, шляхом покладення на нього обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення, так як матеріалами справи доведено, що шкоду ним було заподіяно з необережності, внаслідок недостатнього досвіду керування транспортним засобом, а також з огляду на відсутність в діях відповідача ознак складу злочину та обставин того, що під час дорожньо-транспортної пригоди відповідач був у тверезому стані, що виключає підстави покладення на нього повної матеріальної відповідальності.

Також колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача судових витрат зі сплати судового збору, які поніс позивач під час розгляду судами іншої цивільної справи, так як вказані витрати не є прямою дійсною шкодою, про що йдеться у пункті 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року за № 243/95-ВР, а також не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, тому вказані витрати не підлягають відшкодуванню в порядку регресу.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач на момент прийняття судового рішення про стягнення коштів з військової частини вже був звільнений в запас і тому має нести повну матеріальну відповідальність не заслуговують на увагу колегії суддів, так як звільнення відповідача не припиняє його обов`язку відшкодувати заподіяну позивачу шкоду, але в межах розміру, визначеного законом, про що йдеться у частині 1 статті 1191 ЦК України, а також приймаючи до уваги обставини того, що правовідносини щодо відшкодування відповідачем шкоди в обмеженому вигляді виникли станом на час проходження ним військової служби.

Крім того, пунктом 31 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року за № 243/95-ВР передбачено, що у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

При цьому, як передбачено пунктом 34 вказаного Положення, розмір шкоди, що перевищує суму можливих відрахувань з винної особи, має бути віднесено на рахунок держави рішенням командира (начальника) військової частини в межах наданих йому прав.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому відсутні підстави для відшкодування позивачу судових витрат зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 лютого 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 травня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина