Справа № 462/2970/18 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2246/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Румілової Н.М. від 28 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Галицького ВП ГУ НП у Львівській області в особі ГУ НП у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 вересня 2018 року в якому ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби, Галицького ВП ГУ НП у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 (реєстрація місця проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 7700 грн., моральної шкоди - 2000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_1

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні моральної шкоди - 20000 грн. та ухвалити нове рішення, яким стягнути із Держава-Україна в особі Державної казначейської служби України в користь ОСОБА_1 кошти за завдану моральну шкоду - 20000 грн. Вважає рішення в частині відмови - незаконним та необґрунтованим, висновок суду викладений у рішенні не відповідає дійсним обставинам справи. Зазначає, що при поданні позовної заяви до Залізничного районного суду м. Львова було вказано місце реєстрації і проживання позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 Вказує на те, що судом не вжито заходів та безпідставно піддано сумніву дійсне місце проживання двох позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а також письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст. 56 Конституції України, ст. 79, ч.1 ст.81 ЦПК України, п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, ст. ст. 25, 43 Бюджетного кодексу України та задовольняючи позов частково, - виходив з того, що згідно ухвали слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 8 грудня 2016 року ОСОБА_2 5.12.2016 року звернувся до слідчого судді зі скаргою в якій просить зобов`язати Залізничний ВП ГУ НП у Львівській області внести відомості його заяви про кримінальне правопорушення від 23.11.2016 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань, обгрунтовуючи її тим, що працівниками Галицького ВП ГУ НП у Львівській області було знищення вхідних дверей його квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, суперечить вимогам ст.214 КПК України дані відомості не внесені в ЄРДР. Ухвалою судді скарга ОСОБА_2 задоволена. Як вбачається з протоколу огляду місця події від 23.11.2016 року, складеного старшим слідчим Залізничного відділу поліції ГУ НП на підставі добровільної згоди ОСОБА_2 , та фото таблиці до нього, вхідні двері квартири АДРЕСА_1 знаходяться в неробочому стані, під час огляду виявлено пошкодження. Згідно до копії товарного чеку від 27 грудня 2016 року ФОП ОСОБА_4 , вартість придбаних дверей становить 7700 грн. Таким чином, оскільки були понесені витрати у зв`язку з придбанням нових дверей, суд вважає, що вимоги про їх стягненню підлягають задоволенню. Тому суд задовольнив заявлений позов в частині стягнення матеріальної шкоди в сумі 7700 грн. на користь позивача ОСОБА_2 . При вирішенні питання стягнення моральної шкоди суд врахував, що позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не надали суду належних доказів про своє проживання в квартирі АДРЕСА_1 . Тому позовні вимоги в частині стягнення на їх користь спричиненої моральної шкоди підлягають відмові. Суд вважав, що неправомірними діями відповідача позивачу ОСОБА_2 завдано моральну шкоду, що проявилось в зміні звичайного способу життя, порушенням нормального способу життя та пошкодженням дверей. Однак суд вважав вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення моральної шкоди занадто завищеними та залежно від обсягу та характеру страждань, яких він зазнав, вважав можливим стягнути з відповідача на його користь 2000 грн. Враховуючи вищенаведене, суд задовольнив позов частково та стягнув з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь позивача ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн. на користь матеріальної - 7700грн. В іншій частині позов підлягає відмові.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції - немає.

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 22.05.2018 року звернулись в суд з позовною заявою до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Галицького ВП ГУ НП у Львівській області в особі ГУ НП у Львівській області, в якій просили:

- стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в користь ОСОБА_2 , кошти за завдану матеріальну шкоду у розмірі 7700 грн.;

- стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в користь ОСОБА_2 , кошти за завдану моральну шкоду у розмірі 20000 грн.;

- стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в користь ОСОБА_3 , кошти за завдану моральна шкоду у розмірі 20000 грн.;

- стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в користь ОСОБА_1 , кошти за завдану моральна шкоду у розмірі 20000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 23.11.2016р. о 07.30 год. працівниками Галицького ВП ГУ НП у Львівській області було розбито вхідні двері їх квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Був викликаний черговий патруль поліції щодо умисного щодо таких дій, також ввечері була викликана ще слідчо- оперативну група із Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області. 23.11.2016р. о 20.30.год. слідчим Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області був складений протокол огляду місця події з фотофіксацією, яким встановлено, що двері в неробочому стані. Внаслідок незаконних, протиправних дій працівників Галицького ВП ГУ НП у Львівській області вони були змушені шукати та замовляти собі нові вхідні двері. 8.12.2016р. ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду мЛьвова зобов`язано Залізничний ВП ГУ НП у Львівській області вжити заходи щодо реєстрації повноважним слідчим в ЄРДР відомостей заяви ОСОБА_2 . про кримінальне правопорушення від 23.11.2016 р. - умисне знищення вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 . За вищевказаних обставин вони були змушені шукати та придбати нові вхідні двері до квартири, вартість яких становить 7700 грн. Крім матеріальних збитків їм були спричинена моральна шкода, яка полягала у нервовому стресі, переживаннях.

Як вбачається із матеріалів справи та учасниками справи не оспорено та не спростовано, - ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 8 грудня 2016 року (а.с. 10) скаргу ОСОБА_2 задоволено та зобов`язано Залізничний ВП ГУНП у Львівській області вжити заходи щодо реєстрації повноважним слідчим в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей заяви ОСОБА_2 про кримінальне правопорушення від 23.11.2016р.

З вказаної ухвали вбачається, що ОСОБА_2 05.12.2016 року звернувся до слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова зі скаргою, в порядку ст.303 КПК України, в якій просив зобов`язати Залізничний ВП ГУ НП у Львівській області внести відомості його заяви про кримінальне правопорушення від 23.11.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Подану скаргу обґрунтовував тим, що 23.11.2016 року звернувся в Залізничний ВП ГУ НП у Львівській області із заявою про вчинення працівниками Галицького ВП ГУ НП у Львівській області: капітаном поліції Лапчук Н.В., капітаном поліції Магаревич Р.Р., за участі особи третьої особи - експерта, 23.11.2016 року о 07.30 год. злочинів, передбачених ч.2 ст. 194, ст.364, ч.2 ст.365 КК України, зокрема, умисного знищення (розбиття) вхідних дверей його квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, всупереч вимогам ст.214 КПК України дані відомості не внесені в ЄРДР, що вказує на неправомірну бездіяльність Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області.

Крім цього, з ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 22.11.2016 року вбачається, що слідчим відділом Галицького ВП ГУ НП України у Львівській області проводилося досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004022 від 06.09.2016, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.296, ч.2 ст.345 КК України. В ході проведення досудового розслідування встановлено, що 27.07.2016 року слідчим Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, ОСОБА_2 оголошено підозру. 08.11.2016 року досудове розслідування зупинено у зв`язку з переховуванням ОСОБА_2 від органів досудового розслідування та останнього оголошено в розшук у зв`язку із невстановленням його місця знаходження. Крім того, встановлено достатність доказів для підозри ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.296, ч.2 ст.345 КК України та відповідно до ст. ст. 42, 276, 277 та 278 КПК України складено повідомлення про підозру. Однак ОСОБА_2 переховується від органів досудового розслідування, як Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області так і Галицького ВП ГУ НП у Львівській області.

Вказаною ухвалою клопотання старшого слідчого слідчого відділу Галицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області Лапчук Н.В. про надання дозволу на обшук - задоволено та надано дозвіл на проведення обшуку житла належного ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 та всіх належних підсобних приміщеннях (гаражах, підвалах, горищах тощо), з метою відшукання та встановлення місцезнаходження розшукуваної особи - ОСОБА_2 , яка переховується від органів досудового розслідування, а також вручення повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.296, ч.2 ст.345 КК України.

Як, також, вбачається з протоколу огляду місця події від 23.11.2016 року, складеного старшим слідчим Залізничного відділу поліції ГУ НП на підставі добровільної згоди ОСОБА_2 , та фото таблиці до нього, вхідні двері квартири АДРЕСА_1 знаходяться в неробочому стані, під час огляду виявлено пошкодження.

Згідно висновку від 30.12.2016 року, затвердженого начальником Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області Гарасим П.С., розгляд матеріалів ЖЄО №30757, 30817 за заявою ОСОБА_2 припинено, вказано, що в ході проведеної перевірки встановлено, що працівниками Галицького ВП ГУ НП у Львівській області: капітаном поліції Лапчук Н.В., капітаном поліції Магиревич Р.Р. виконували слідчу дію та мали ухвалу про дозвіл на обшук житла Галицького районного суду м.Львова №461/7550/16-к, під час проведення перевірки не здобуто достатніх даних, які б вказували на наявність ознак кримінального правопорушення, у зв`язку із цим відсутні підстави для внесення відповідної інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань на основі матеріалів перевірки.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Крім цього, згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» , - відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність» ( 2135-12 ), "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" ( 3341-12 ) та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

За ст. 2 згаданого Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Згідно зі ст. 3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість жилих будинків, квартир, інших споруд відшкодовується лише у разі, якщо зазначене майно не збереглося в натурі і громадянин відмовився від надання йому рівноцінного жилого приміщення з безоплатною передачею у його власність або у разі згоди на це громадянина. Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди. У разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За ст. 12 вказаного Закону, розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Згідно ст. 13 вказаного Закону, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Крім цього, згідно змісту п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Також, відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31.03.1995 року обов`язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні.

Зважаючи на наведене, а саме враховуючи, що ОСОБА_1 не наведено обставин, що свідчили б про необхідність застосування ст. 1176 ЦК України, при вирішенні даного спору про стягнення моральної шкоди слід встановити наявність загальних підстав для стягнення моральної шкоди, а саме: факту заподіяння позивачу шкоди, суть якої повинна полягати у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї (п. 2 ч.2 ст. 23 ЦК України), на що посилалася позивачка, як на підставу позовних вимог; протиправність діяння відповідача (відповідачів); наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача (відповідачів).

При цьому кожен із вказаних складових повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанціїпро те, що ОСОБА_1 не надала суду належних доказів про своє проживання в квартирі АДРЕСА_1 . При цьому, суд апеляційної інстанції не бере до уваги довідку про склад сім`ї та прописку подану апелянткою у суд апеляційної інстанції, оскільки жодних доводів про те, чому така не могла бути подана до суду першої інстанції чи перешкоди у цьому, нею наведено не було та відповідно доказів цього не представлено.

Крім цього, позивачкою не надано доказів заподіяння їй моральної шкоди і деталізованих мотивів у чому саме така шкода полягає, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні.

Як вбачається із наведеного вище при здійсненні обшуку у квартирі, якої стосується спір працівники поліції діяли відповідно до судового рішення, про яке йшлося вище. Відповідно позивачці слід було довести, у який спосіб працівники поліції, виконуючи відповідну процесуальну дію, діючи відповідно до судового рішення, діяли протиправно, порушили вимоги закону та спричинили позивачці моральну шкоду, у чому саме така полягає, взаємний зв`язок між діями та шкодою та вину в цьому відповідача в особі працівників. Позивачкою обґрунтованих доводів вказаного не наведено та доказів на підтвердження не представлено.

Зважаючи на вказане, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 жодним чином не доведені, у задоволенні таких судом першої інстанції відмовлено підставно, а доводи апеляційної скарги висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Крім цього, окремо, що стосується доводів Галицького ВП ГУ НП у Львівській області про те, що вони не є юридичною особою та є структурним підрозділом Головного управління НП у Львівській області та відповідно не можуть відповідати за вимогами позову, то, слід зазначити про те, що як вбачається із позовної заяви позивачами визначено одного з відповідачів Галицьке відділення поліції ГУ НП у Львівській області, яке є структурним підрозділом Головного управління НП у Львівській області та вказано в позовній заяві код Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ЄДРПОУ) саме Головного управління. Таким чином, слід вважати (як правильно вважав і суд першої інстанції) позивач зазначив відповідача ГУ НП у Львівській області в особі Галицького ВП, який у відповідності до ст.48 ЦПК України є належною стороною по справі, а відтак, судом першої інстанції правильно встановлено коло учасників справи, зокрема, визначено згаданого відповідача у даному спорі.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, залишивши оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18.06.2019 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді : Л.Б. Струс

М.М. Шандра