ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 642/3113/17-ц

провадження № 22ц/818/3691/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2019 року в складі судді Бондаренко В.В.

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі та гідності, ділової репутації, спростування інформації, стягнення моральної шкоди, який у подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що 02 лютого 2017 року та 17 травня 2017 року вона як громадянка України звернулася до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України із зверненням з метою надання оцінки кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_3., а саме щодо невідповідності даної особи посаді, на яку вона претендує у відкритому конкурсі.

Вказала, що з онлайн трансляції пленарного засідання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України стало відомо, що 25 травня 2017 року ОСОБА_3 надала пояснення, до яких долучила документи, що нібито спростовують викладені нею факти, та зазначила публічно під час онлайн трансляції і в подальшому відобразила це в своїх письмових поясненнях, що позивач здійснює постійні наклепи на неї та повідомила публічно, що ОСОБА_1 нібито її переслідує та намагається посадити за грати на фоні особистих неприязних стосунків.

Зазначила, що ці негативні твердження про неї містяться на офіційному сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, а саме на відеозаписі співбесіди відповідача, який переглянуло понад 35 000,00 осіб, що завдало шкоди її честі та діловій репутації як особі, яка займається бізнесом, благодійною діяльністю та приймає участь у церковних службах.

Вказала, що у зв`язку з її активною громадською позицією після зазначеного виступу відповідача до неї почали звертатися партнери по бізнесу, особи, якими вона опікується, релігійні діячі з питаннями, що носять негативний характер, а саме, чи дійсно вона займається наклепами та брехнею щодо порядних людей.

На її думку, навіть цього питання від осіб, яких вона поважає та цінує, достатньо для виникнення сумніву в її порядності як людини, жінки, бізнес-партнера, прихожанки та волонтера-благодійника, що викликає у неї почуття приниження.

Просила суд зобов`язати ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію, поширену на сайті www. vkksu .gov.ua шляхом опублікування відеоматеріалу на цьому ж сайті з публічним вибаченням перед нею; стягнути з ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду у розмірі 420 000,00 грн.; судові витрати стягнути з відповідача.

У клопотанні про включення до складу судових витрат вартості проведення судової експертизи від 07 березня 2019 року ОСОБА_1 просила включити до складу судових витрат вартість проведення комплексної судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення та експертизи відео-, звукозапису у розмірі 37 762,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на висновок експертизи, яким встановлено, що твердження відповідача містять інформацію негативного характеру щодо неї; що Вища кваліфікаційна комісія суддів України є органом, який проводив та транслював співбесіду з відповідачем, а також є власником інтернет-ресурсу, на якому вона просила опублікувати відеоматеріал з вибаченням відповідача перед нею, однак, суд безпідставно відмовив у залученні третьої особи до участі у справі; що відповідач оперувала її особистими даними та даними про її сімейне життя із прилюдним розголошенням відомостей, які дозволяють ідентифікувати її, що порушує її права.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що з боку ОСОБА_3 не було поширення недостовірної інформації та порушення прав ОСОБА_1 , тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернулася до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України із зверненням з метою надання оцінки кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_3., а саме щодо невідповідності даної особи посаді, на яку вона претендує у відкритому конкурсі.

08 травня 2017 року Громадською радою доброчесності затверджено висновок про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_3 критеріям доброчесності та професійної етики. У зазначеному висновку, зокрема, вказано, що на офіційний портал Ради надійшла інформація від скаржника, яка негативно характеризує кандидата, але у зв`язку з тим, що отримана інформація стосується приватного життя кандидата, вона направляється до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у закритому додатку (а. с. 55, том 1).

Як вбачається з відеозапису співбесіди ОСОБА_3 17 травня 2017 року під час проходження конкурсу на посаду судді Верховного Суду щодо звернення ОСОБА_1 вона зазначила: «Що стосується заявниці, так дійсно це має місце. Це колишня дружина. Вона на мене от як ви перелічували за списком установи, то в дві тисячі сьомому році от таке було по всім установам. Ну, на жаль, так все це було, коли я переобиралася безстроково, так само все це було. Що я можу сказати на підтвердження своєї інформації і своєї позиції. Всі ці питання, які вона ставить, вона відповідно ставила і до правоохоронних органів і всі ці питання були з`ясовані і вирішувалися вже компетентними органами і відповідно з цього приводу є постанови судів, які доходили до апеляційної інстанції, ну яка є остаточною. Так, відповідно, що і ці обставини, про які вона каже, вони не знайшли свого підтвердження» (а. с. 23, 224, том 1).

25 травня 2017 року ОСОБА_3 надала пояснення до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, до яких долучила документи. В поясненнях, зокрема, вказано, що підґрунтям звернення скаржниці є виключно її особисте неприязне відношення до неї, та метою - її дискредитація і як людини, і як судді. Вказала, що викладена інформація не є правдивою та спростовується наданими нею до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України під час співбесіди 17 травня 2017 року документами (а. с. 56, том 1).

На підтвердження рівня своєї ділової репутації та авторитету у суспільстві ОСОБА_1 надано копії посвідчень про нагородження медалями « Сильному Духом », «Ділова людина України» та орденами «Гордість України», «Почесний хрест », «За заслуги перед Вітчизною», копії сертифікатів про присвоєння звання Керівника року України 2011 року, кращого керівника 2015 року, копії грамот та подяки за активну громадську та волонтерську діяльність, копію сертифікату від Національного бізнес-рейтингу від 2016 року та копії дипломів про вищу освіту (а. с. 63-72, том 1).

За заявою ОСОБА_1 Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз імені Засл. проф. М.С. Бокаріуса проведено комплексну судову експертизу відео-, звукозапису та судову лінгвістичну (семантико-текстуальну) експертизу писемного мовлення, за результатами якої надано висновок №7657/7658 від 23 серпня 2018 року (а. с. 212-260, том 1).

Згідно висновку експертизи у наданих на дослідження розмовах, що зафіксовані на відеофонограмах №1 та №2 (записаних на лазерному компакт-диску DVD-R «Verbatim» №MFP617UC22101690C0) є висловлювання особи, яку в аналізованих розмовах називають ОСОБА_3 , а також висловлювання інших учасників розмов від імені цієї особи, що містять інформацію негативного характеру про ОСОБА_1 , а саме: «Ну ви ж розумієте, що вона керується власним певним там образою або якимось певним негативом. Ну, відповідно, вона намагається, ну, те що вона намагається» - у додатку А, фонограма №1 (відеофайл «Співбесіда з кандидатами на зайняття посад суддів Касаційного господарського суду 17.05.2017 01_03_00-02_32_00.avi»), мовлення диктора «Невід.1»; «Стосовно скаржника, кандидат вважає, що це помста і не підставі особистої неприязні.» - у Додатку А, фонограма №2 (аудіофайл «Пленарное заседание 06.06.2017.аvi»), мовлення диктора «Невід.7».

Наведені висловлювання виражені у формі оціночних суджень.

У наданих на дослідження розмовах висловлювання особи, яку в аналізованих розмовах називають ОСОБА_3 , а також висловлювання інших учасників розмов від імені цієї особи, виражені у формі звинувачення - відсутні.

У цих розмовах є висловлювання даної особи (та від її імені), виражені у формі пояснень, в об`єктивному змісті яких повідомлення того, що інформація, наведена у скарзі заявника (за контекстом ОСОБА_1 ) не підтвердилася під час перевірки відповідними компетентними органами, а також оцінка цієї діяльності як такої, що вчинена ОСОБА_1 через почуття образи, з помсти.

Із текстового відтворення змісту розмови, яка записана на лазерному компакт - диску DVD-R «Verbatim» №MFP617UC22101690 С0 вбачається, що рішенням комісії ОСОБА_3 визнано такою, що за критеріями професійної етики та доброчесності підтвердила здатність здійснювати правосуддя у Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду (а. с. 259, т. 1).

Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, за змістом статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до частини 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Згідно зі статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно із частинами 1, 6 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Під час розгляду справ щодо спростування недостовірної інформації необхідно враховувати положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Так, згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вони при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У пункті 15 Постанови судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Таку правову позицію підтримано і у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року, справа № 462/3547/16-ц, провадження № 61-25556св18; від 21 березня 2019 року, справа № 280/61/17, провадження № 61-35977св18; від 22 травня 2019 року, справа №161/16563/17, провадження №61-45758св18; від 05 червня 2019 року, справа № 758/6022/14-ц, провадження № 61-24072св18.

При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

У пунктах 18 та 19 Постанови судам роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права.

Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина друга статті 30 Закону України «Про інформацію»).

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинних фактів).

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (абзац перший частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту прав на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо виконуваних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2019 року, справа № 591/7099/16-ц, провадження № 61-34159 св 18.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2019 року, справа № 757/29455/16-ц, провадження № 61-18537св18.

Матеріали справи свідчать про те, що під час проходження ОСОБА_3 конкурсу на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 звернулась до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Громадської ради доброчесності щодо невідповідності ОСОБА_3. посаді судді суду касаційної інстанції.

У процесі проходження співбесіди з членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_3. надала пояснення щодо звернення ОСОБА_1 та вказала, що вона керується особистим неприязненим відношенням до неї, неодноразово зверталась із заявами щодо неї як судді до правоохоронних органів, за результатами яких її винних протиправних дій не встановлено.

Проведеною за заявою ОСОБА_1 комплексною судовою експертизою відео-, звукозапису та судовою лінгвістичною (семантико-текстуальною) експертизою писемного мовлення встановлено, що висловлювання ОСОБА_3 та інших учасників розмов від імені цієї особи у формі звинувачення - відсутні.

При цьому, наведені висловлювання виражені у формі оціночних суджень та у формі пояснень щодо того, що інформація, наведена у скарзі заявника (за контекстом ОСОБА_1 ) не підтвердилася під час перевірки відповідними компетентними органами, а також висловлена оцінка цієї діяльності як такої, що вчинена ОСОБА_1 через почуття образи, з помсти.

Аналізуючи викладені обставини справи та вищезазначені норми права слід дійти висновку, що склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, у даному разі відсутній, оскільки ОСОБА_3 не поширювалась недостовірна інформація про ОСОБА_1 , яка б порушувала її особисті немайнові права, а лише висловлено оціночні судження щодо її звернень до компетентних органів зі скаргами щодо неї як судді.

Зазначена інформація сформульована ОСОБА_3 в загальній формі, як характеристика щодо мотивів дій позивача. Її виклад та значення є суб`єктивним оціночним судженням в розумінні ЦК України та Закону України «Про інформацію», яке не підлягає спростуванню.

Фрази, висловлені відповідачем, є вираженням її суб`єктивної думки і поглядів, її оцінки дій позивача і не носять характеру однозначного твердження.

Інформація, яку ОСОБА_1 вважає недостовірною, була викладена не з метою приниження честі і гідності позивача, а стосувалася висловлення відповідачем власного розуміння мотивів позивача щодо звернення до компетентних органів із заявами щодо ОСОБА_3 як судді.

Із матеріалів справи не вбачається, що поширена інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди її діловій репутації. Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація дискредитує її або призвела до негативних наслідків чи якимось чином перешкоджає їй повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог щодо спростування недостовірної інформації, оскільки вищезазначена оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки в даному випадку відповідач виражала оціночні судження щодо мотивів дій позивача під час звернення щодо неї зі скаргами.

При цьому слід зазначити, що відеотрансляція перебігу кваліфікаційного оцінювання передбачена пунктом 10 розділу ІІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів від 03 листопада 2016 року №143/зп-16.

Погоджується судова колегія і з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 420 000,00 грн., виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також, в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

На підтвердження погіршення стану здоров`я внаслідок тверджень відповідача ОСОБА_1 надано копії лікарняних листків Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка №17» від 05 березня 2018 року, Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3 м. Харкова» від 22 травня 2018 року, Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка №17» Харківської міської ради від 26 липня 2018 року та 16 серпня 2018 року (а. с. 17-20, том 2).

Проте, позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що виникнення у неї хвороб більш ніж через рік після висловлювання відповідачем своїх суджень перебуває у причинному зв`язку з діями та висловлюваннями ОСОБА_3 .

Оскільки вимога щодо спростування недостовірної інформації задоволенню не підлягає, та позивачем не доведено, що моральні страждання і переживання заподіяні їй внаслідок протиправних дій відповідача, висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні цих позовних вимог судова колегія вважає правильним та таким, що відповідає нормам матеріального права і обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо встановлення висновком експертизи, що твердження відповідача містять інформацію негативного характеру щодо неї, судова колегія вважає безпідставними, оскільки законом передбачено відповідальність за поширення не самої лише негативної, а недостовірної інформації.

Частина 3 статті 277 ЦК України містила норму щодо того, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Проте, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, частину третю статті 277 ЦК України виключено.

Відповідно, частина третя статті 277 ЦК України втратила чинність 19 квітня 2014 року і не може застосовуватися до спірних відносини щодо поширення інформації негативного характеру, які виникли у 2017 році.

Аналогічні висновки зроблено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-ц, провадження № 61-41071св18; від 01 липня 2019 року, справа № 466/2989/16-ц, провадження № 61-15824св18.

Таким чином, поширення негативної, а не недостовірної інформації, що викладена у формі оціночних суджень, не є підставою для покладення на відповідача обов`язку спростувати таку інформацію.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо того, що відповідачем не надано відзив на позовну заяву, отже встановлена судом позиція відповідача ґрунтується на припущеннях, є безпідставними, оскільки надання відзиву на позовну заяву згідно частини 4 статті 174, статті 178 ЦПК України є правом, а не обов`язком відповідача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що судове рішення у даній справі може вплинути на права, обов`язки та інтереси Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, оскільки комісія є органом, який проводив та транслював співбесіду з відповідачем, а також є власником інтернет-ресурсу, на якому вона просила опублікувати відеоматеріал з вибаченням відповідача перед нею, однак суд безпідставно відмовив у залученні її до участі у справі як третьої особи, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Статус Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначено у статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частиною 1 якої передбачено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України є державним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.

Згідно з частиною 5 статті 92 цього Закону Вища кваліфікаційна комісія суддів України має офіційний веб-сайт та офіційний друкований орган, які є офіційними джерелами інформації про роботу Комісії. Офіційний друкований орган може видаватися в електронному вигляді.

Пунктом 2 частини 1 статті 93 вказаного Закону визначено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить добір кандидатів для призначення на посаду судді, у тому числі, організовує проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та приймає кваліфікаційний іспит.

Відповідно до частини 2 статті 72 цього Закону Вища кваліфікаційна комісія суддів України зобов`язана забезпечити прозорість відбіркового та кваліфікаційного іспитів.

Враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та інформацію, яку просить спростувати позивач, слід дійти висновку про те, що рішення у справі не впливає на права та інтереси Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та не породжує у неї будь-яких обов`язків, оскільки згідно частини 4 статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється саме тією особою, яка її поширила.

За таких умов висновок суду першої інстанції щодо відмови у залученні до участі у справі Вищої кваліфікаційної комісії суддів України відповідає обставинам справи та вимогам закону.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2019 року, справа № 687/1125/16-ц, провадження № 61-12617св18.

Однак, ОСОБА_1 не заявлено жодних вимог до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України як власника веб-сайту, на якому поширено недостовірну, на її думку, інформацію, та не залучено її до участі у справі як відповідача, хоча право визначати коло відповідачів належить саме їй, як позивачу.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що судове рішення у справі може вплинути безпосередньо на результати конкурсу з відбору кандидата судді ОСОБА_3. на посаду судді Верховного Суду, на результати розгляду її заяв та може призвести до необхідності скасування прийнятих рішень тощо, є безпідставними, оскільки проходження ОСОБА_3 відповідного конкурсу вже завершено та рішення у цій справі жодним чином не може вплинути на правовідносини, що виникли у зв`язку з цим, та на прийняті рішення.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідач оперувала її особистими даними та даними про її сімейне життя із прилюдним розголошенням відомостей, які дозволяють ідентифікувати її, що порушує її права, судовою колегією також не приймаються, оскільки ОСОБА_3 під час співбесіди не проголошувала прізвище, ім`я та по батькові ОСОБА_1 та інші дані, що належать до інформації про особу, яка не підлягає розголошенню. Крім того, відповідна інформація є конфіденційною, а не недостовірною, тоді як позов заявлено саме про спростування недостовірної інформації.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов та апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, та вона звільнена від сплати судового збору як інвалід другої групи, підстав для розподілу судових витрат не вбачається.

За проведення експертизи ОСОБА_1 сплачено 37 752,00 грн., що підтверджується копіями рахунків №725, №726 від 03 квітня 2018 року (а. с. 7, 8 том 2), однак у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, ці витрати відносяться за її рахунок.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.І. Колтунова

Н.П.Пилипчук

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2019 року.