КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/32753/17

номер провадження: 22-ц/824/5860/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Кашперської Т.Ц., Мережко М.В.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Маринушкіна Арсена Григоровича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року у складі судді Савицького О.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат, пені та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат, пені та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що він є вкладником публічного акціонерного товариства «Банк «Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк «Михайлівський») відповідно до договорів банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» №980-037-000247709 від 20 травня 2016 року, банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» №980-037-000247709 від 20 травня 2016 року, банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» №980-037-000247720 від 20 травня 2016 року, банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» №980-037-000247736 від 20 травня 2016 року та банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» №980-037-000247655 від 20 травня 2016 року.

Вказував, що на підставі рішення Правління Національного банку України від 23 травня 2016 року №14/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 23 травня 2016 року прийнято рішення №812 про запровадження з 23 травня 2016 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Михайлівський». Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 12 червня 2016 року №124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12 липня 2016 року №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13 липня 2016 року до 12 липня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський», визначені ст.ст. 37, 38, 47-52, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зазначав, що з 15 липня 2016 року почались виплати гарантованої суми вкладникам через банки - агенти, однак його не було включено до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. У зв`язку з цим, він надіслав на адресу відповідача заяву із вимогою про включення його до переліку вкладників, однак відповідач залишив її без реагування. Вказував, що з офіційного сайту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб йому стало відомо, що виплати коштів тимчасово обмежено строком до шести місяців, у зв`язку із проведенням перевірки правочинів з посиланням на Порядок виявлення правочинів, що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення, затверджений рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №826 від 26 травня 2016 року та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15 червні 2016 року за №863/28993.

Вважав, що такі дії відповідача є протиправними, оскільки перевірка правочинів на предмет їх нікчемності повинна бути проведена у період здійснення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації банку, а не у період його ліквідації. Вказував, що обмеження виплати коштів за депозитними договорами у період ліквідації банку суперечить вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Тому вважав, що між ним та відповідачем виник спір у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання щодо повернення йому грошових коштів (гарантованої суми відшкодування), а тому з відповідача на його користь підлягає стягненню три відсотки річних у розмірі 2 651 грн 40 коп. та інфляційні втрати у розмірі 19 870 грн 00 коп. за період прострочення виконання грошового зобов`язання (з 15 червня 2016 року по 23 січня 2017 року, тобто, по день виплати йому гарантованої суми відшкодування). Оскільки після визнання банку неплатоспроможним саме відповідач є боржником за зобов`язаннями банку, то вважав, що з урахуванням положень ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підлягає стягненню пеня за кожен день прострочення зобов`язання у розмірі 1 023 552 грн 34 коп. Крім того, зазначав, що у зв`язку з обмеженням виплат коштів за депозитними договорами йому завдано моральну шкоду, розмір якої позивач оцінив у сумі 10 000 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь нараховані три відсотки річних у розмірі 2 790 грн 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 14 568 грн 32 коп., три відсотки пені за кожен день прострочки виплати вкладу у розмірі 1 023 552 грн 34 коп., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн 00 коп. Також просив стягнути з відповідача на свою користь сплачений судовий збір та витрати на надання правової допомоги у розмірі 8 000 грн 00 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 рокуу задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - адвокат Маринушкін А.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що положення ст.625 ЦК України поширюються на всі відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Вказує, що у Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відсутнє застереження щодо неможливості застосування положень ст.625 ЦК України. Порушення прав позивача у зв`язку з невиплатою відповідачем йому суми гарантованого вкладу у розмірі 176 779 грн. 40 коп відбулось з 21 червня 2016 року (21-й робочий день з дня початку процедури виведення банку з ринку), а тому вважає, що вимоги позивача в частині стягнення сум відповідно до вимог ст.625 ЦК України підлягають задоволенню. Зазначає, що обмеження виплати коштів за депозитними договорами позивача у період ліквідації банку суперечить вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку, допускаючи таке обмеження, діяла з перевищенням наданий їй повноважень.

У відзиві на апеляційну скаргу Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 не ґрунтуються на вимогах закону. Вказаний висновок суду узгоджується з усталеною практикою судів в аналогічних правовідносинах. Просить апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвоката Маринушкіна А.Г. залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є вкладником ПАТ «Банк «Михайлівський».

Так, відповідно до договору банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» №980-037-000247709 від 20 травня 2016 року банк прийняв від ОСОБА_2 та зарахував на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти в розмірі 40 000 на строк до 03 червня 2014 року з процентною ставкою на суму вкладу в розмірі 5 % річних.

Відповідно до договору банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» №980-037-000247720 від 20 травня 2016 року банк прийняв від ОСОБА_2 та зарахував на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти в розмірі 45 779 грн 40 коп. на строк до 03 червня 2014 року з процентною ставкою на суму вкладу в розмірі 5 % річних.

Відповідно до договору банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» №980-037-000247736 від 20 травня 2016 року банк прийняв від ОСОБА_2 та зарахував на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти в розмірі 41 000 грн 00 коп. на строк до 03 червня 2014 року з процентною ставкою на суму вкладу в розмірі 5 % річних.

Відповідно до договору банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» №980-037-000247655 від 20 травня 2016 року банк прийняв від ОСОБА_2 та зарахував на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти в розмірі 50 000 грн 00 коп. на строк до 03 червня 2014 року з процентною ставкою на суму вкладу в розмірі 5 % річних.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі рішення Правління Національного банку України від 23 травня 2016 року №14/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 23 травня 2016 року прийнято рішення №812 про запровадження з 23 травня 2016 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Михайлівський».

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 12 червня 2016 року №124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12 липня 2016 року №1213 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13 липня 2016 року до 12 липня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський», визначені ст.ст. 37, 38, 47-52, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 вказував, що, незважаючи на те, що відповідно до опублікованої на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виплати гарантованої суми вкладникам через банки - агенти розпочалися 15 липня 2016 року, він, звернувшись до відповідача про включення його до переліку вкладників, дізнався, що виплати коштів тимчасово обмежено строком до шести місяців, у зв`язку із проведенням перевірки правочинів, та, як наслідок, він отримав суму відшкодування лише 23 січня 2017 року. Тому вважав, що між ним та відповідачем виник спір у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання щодо повернення йому гарантованої суми відшкодування, що є підставою для стягнення з відповідача трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені за період прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме, з 15 червня 2016 року по 23 січня 2017 року.

Згідно з ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Положеннями ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Разом з тим, ч.1 ст.1074 ЦК України визначає, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що унормовує дані правовідносини.

У п.8 Прикінцевих і перехідних положень Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з п.16 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1,2 ч.5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

У п.1 ч.6 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Згідно з ч.5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Тобто, з урахуванням цих положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 23 травня 2016 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку.

Таким чином на момент виникнення спірних правовідносин у ПАТ «Банк Михайлівський» вже було введено тимчасову адміністрацію та розпочату процедуру його ліквідації, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2015 року № 6-2001цс15, від 13 червня 2016 року № 6-1123цс16, від 12 квітня 2017 року № 6-350цс17.

Відповідно до пунктів 3,5 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Отже, у період дії тимчасової адміністрації передбачені ч.2 ст.625 ЦК України фінансові санкції не застосовуються.

Крім того, згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеня як вид забезпечення виконання зобов`язання може застосовуватися лише у договірних правовідносинах між виконавцем та споживачем, однак позивач як вкладник банку і відповідачі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та уповноважена особа цього Фонду - в жодні договірні відносини не вступали. Відповідач не є виконавцем будь-яких робіт чи послуг, а позивач не є їх споживачем.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов обгрунтованого висновку про те, що ці вимоги не ґрунтуються на вказаних вище вимогах закону.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Оскільки по справі не встановлено порушення прав позивача, а тому вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

Крім того, колегія суддів враховує, що між сторонами наявні договірні правовідносини, умови договорів не передбачають відшкодування моральної шкоди, а норми статей 23, 1167 ЦК України регулюють деліктні правовідносини.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 лютого 2018 року у справі № 308/3282/15-ц.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Маринушкіна Арсена Григоровича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді