Постанова

Іменем України

13 червня 2019 року

м. Київ

справа № 331/5647/15

провадження № 61-29454св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - концерн «Міські теплові мережі»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 3 грудня 2015 року у складі судді Антоненко М. В. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 4 жовтня 2017 року у складі колегії суддів Полякова О. З., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року концерн «Міські теплові мережі» (далі - Концерн «МТМ») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги централізованого опалення в сумі 5157,71 грн.

Позов мотивовано тим, що в період з 01 січня 2009 року по вересень 2011 року ОСОБА_1 , який є власником квартири АДРЕСА_1 , позивачем надавались послуги з централізованого опалення. Станом на 01 жовтня 2011 року вартість спожитих послуг не оплачує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в сумі 5157,71 грн, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04 жовтня 2017 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість в сумі 5157,71 грн та судовий збір 243,60 грн.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що факт порушення відповідачем, як споживачем послуг, обов`язку з оплати наданих послуг централізованого опалення є доведеним, у зв`язку з чим, є підстави для стягнення наявної заборгованості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення лише в серпні 2015 року, а заборгованість склалась за період з 01 січня 2009 року по вересень 2011 року. Отже, позивачу було достовірно відомо про те, що за даною адресою існує заборгованість з оплати послуг центрального опалення, але у встановлений законодавством термін він не звернувся до суду з вимогою про стягнення цієї заборгованості. Строк звернення до суду сплив у вересні 2014 року.

Заявник посилається на те, що не був належним чином повідомлений про дату судових засідань в суді першої інстанції, оскільки зареєстрований за іншою адресою. У зв`язку з наведеним не мав можливості скористатись процесуальним правом подати суду заперечення проти позовних вимог Концерну «МТМ» та заявити клопотання про застосування строку позовної давності, чим порушені його процесуальні права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції, яка існувала на момент виниклих правовідносин.

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до статей 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальній організації, остання має право на стягнення заборгованості.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому, навіть відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не є підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Встановивши, що позивачем надавалися послуги із централізованого опалення та постачання гарячої води у квартиру, власником якої є відповідач, у період з січня 2010 року по вересень 2011 року, у зв`язку із неналежним виконанням обов`язку останнього по оплаті наданих послуг, утворилася заборгованість у розмірі 5157,71 грн, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідача.

Відповідачем не заперечується факт підключення будинку АДРЕСА_2 , в якому знаходиться належна йому квартира, до теплових мереж концерну «МТМ» та отримання ним послуг, які надаються концерном.

Відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останнім не надано.

Доводи касаційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставними і спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що такий строк був перерваний видачею судового наказу про стягнення цієї ж заборгованості.

Так, згідно зі статтею 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною другої статті 264 ЦК Українивизначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України, в редакції, яинній на момент розгляду справи, судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Відповідно до частини третьої статті 264 ЦК Українипісля переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Ураховуючи, що позивач у жовтні 2011 року звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з теплопостачання, який був виданий Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 01 листопада 2011 року та скасований ухвалою цього ж суду за заявою ОСОБА_1 21 липня 2015 року, у КП «Харківські теплові мережі» у вказаний період не було правових підстав для звернення до суду за захистом порушених прав (позивач звернувся з позовом у серпні 2015 року), а відтак до вимог про стягнення заборгованості за надання послуг з теплопостачання за період з 01 січня 2009 року по вересень 2011 року, позовна давність не пропущена.

Доводи касаційної скарги про неповідомлення відповідача судом першої інстанції про день, час та місце судового засідання та розгляд справи за його відсутності, спростовуються матеріалами справи, відповідно до яких під час розгляду апеляційним судом, поданої відповідачем апеляційної скарги на рішення місцевого суду, останній у повній мірі використав надані йому процесуальним законом право на подання доказів, надання особистих пояснень та заперечень на позов, в тому числі через представника, який був присутній в судовому засіданні під час розгляду справи в апеляційному суді.

Апеляційний суд дав належну оцінку усім доводам відповідача та обставинам, на які він посилався в обґрунтування своїх заперечень на позов.

Право відповідача на участь у розгляді справи, подання доказів та надання особистих пояснень було у повній мірі реалізовано на стадії апеляційного перегляду судового рішення, розгляд справи в суді першої інстанції за його відсутності та ухвалення заочного рішення не призвело до неправильного встановлення обставин справи та її вирішення.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 3 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 4 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська