ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2042/19 Справа № 201/8564/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 23.08.2017 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно якого остання отримала у борг грошові кошти в розмірі 12 000,00 доларів США, які зобов`язалася повернути після продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки позивачу було відомо, що указану земельну ділянку відповідач повинна була продати через півроку, а саме 23.02.2018 року, то він вважав, що це і є строк повернення вказаної позики. Оскільки відповідач ОСОБА_3 в усній формі поручилася за належне виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики, позивач вважав, що обидва відповідача повинні нести солідарну відповідальність по вищезазначеному зобов`язанню. На даний час грошові кошти ОСОБА_1 не повернуті, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду.

Ураховуючи викладене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь суму боргу в розмірі 366 183,01 грн., з яких: 327 534,00 грн. - основна сума боргу; 28 822,99 грн. - інфляційні втрати; 9 826,00 грн. - 3% річних.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 23.08.2017 року в розмірі 337 360,00 грн., з яких: 327 534,00 грн. - сума основного боргу; 9 826,00 грн. - 3% річних.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено і це підтверджується матеріалами справи, що 23.08.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, на підтвердження якого було складено розписку, відповідно до якої остання отримала від позивача у борг грошові кошти в розмірі 12 000,00 доларів США, зобов`язавшись повернути суму боргу після продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Суд першої інстанції вважав, що оскільки ОСОБА_2 було відомо, що указану земельну ділянку відповідач повинна була продати через півроку, а саме 23.02.2018 року, то він вважав, що це і є строк повернення указаної позики. Крім того, суд враховував наявні в матеріалах справи письмові пояснення відповідача ОСОБА_3 (до укладення шлюбу ОСОБА_3 ), в якій вона зазначала, що отримані гроші ОСОБА_1 повинна була повернути до 01.03.2018 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що форма договору укладеного між сторонами відповідає вимогам закону, а також те, що відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором позики не виконала.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 року за № 6-1967цс15.

З розписки, складеної 23.08.2017 року, вбачається, що відповідач отримала у борг грошові кошти в розмірі 12 000,00 доларів США, які зобов`язалася повернути після продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, розписка не містить конкретної дати повернення суми позики.

Позивач ОСОБА_2 у позові посилався, що указану земельну ділянку відповідач повинна була продати через півроку, а саме 23.02.2018 року, а тому він вважав, що це і є строк повернення указаної позики.

Крім того, в матеріалах справи наявні письмові пояснення відповідача ОСОБА_3 , в якій вона зазначає, що отримані гроші ОСОБА_1 повинна була повернути до 01.03.2018 року.

Однак, розписка свідчить про те, що відповідач зобов`язалася повернути позивачу грошові кошти після продажу земельної ділянки. На час розгляду справи земельна ділянка не продана.

А поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт зобов`язання за договором позики.

Також, колегія суддів звертає увагу, що позивач досудову вимогу про повернення суми боргу до відповідача не направляв, з якої можна було б встановити строк виконання зобов`язання за договором позики.

Статтею 251 ЦК України визначено наступні юридичні терміни та поняття: строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Як убачається з тексту розписки, строк виконання зобов"язання не визначений конкретною датою, а обумовлений конкретною подією, а саме - продаж земельної ділянки, з настанням якої повинно відбутись виконання зобов"язання з повернення грошових коштів.

В ході судового розгляду справи встановлено, що визначена розпискою подія не настала, а тому підстави стягнення в порядку саме виконання зобов"язання відсутні.

Доводи позивача, що відповідач ОСОБА_1 не продає земельну ділянку свідчать не про наявність підстав про задоволення заявлених вимог, а про наявність його права на заявлення вимог про розірвання договору позики і стягнення суми.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив справжньої правової природи укладеного між сторонами договору, строк його виконання та дійшов передчасного висновку про стягнення боргу за договором позики до настання події, з якою сторони пов`язали зобов`язання відповідача повернути кошти, а саме - до продажу земельної ділянки.

Таким чином, розглядаючи позовні вимоги саме в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих позивачем, колегія суддів вважає позовні вимоги такими, що підлягають залишенню без задоволення з підстав передчасності.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд неправильно застосував норми статей 1046, 1048, 1049 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року - скасувати та постановити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко