Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.05.2019 Справа №607/8151/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Зубко О.Я., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , як законного представника ОСОБА_5 за участю служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на частку у квартирі та стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що з 15.11.2007 року перебував у шлюбі із відповідачем, який розірвано рішенням суду від 04.10.2015 року. В період 2014-2015 років він перебував у зоні АТО та перед від`їздом залишив Порплиці Т . В. довіреність на вчинення дій від його імені. Скориставшись наданим правом та всупереч його волі відповідач за час його відсутності зняла його з реєстрації проживання у квартирі АДРЕСА_1 та приватизувала дану квартиру. Під час шлюбу із відповідачем він займався підприємницькою діяльністю та вклав значні кошти у ремонт даної квартири, які після розірвання шлюбу йому не були повернуті. Враховуючи те, що у нього відсутня інформація про ринкову вартість квартири і визначити вартість понесених затрат на момент звернення до суду він не взмозі, просить суд провести поділ спільного майна подружжя-квартири АДРЕСА_1 , виходячи із рівності часток спільного майна подружжя, визнавши за ним та ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку квартири за кожним.

Відповідач ОСОБА_3 подала письмові заперечення на позов. Вказала, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності від 21.05.2015 року і розмір її частки у праві власності становить 1/3. Дана квартира була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі ордеру №82, виданого на підставі рішення адміністрації та профкому ПАТ ТРЗ «Оріон» за №25 від 16.08.2011 року її матері ОСОБА_4 , яка знаходилась у трудових відносинах з даним товариством. Також в ордер були включені члени сім`ї ОСОБА_4 , а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оскільки останній з 2009 року був зареєстрований за даною адресою. 07.11.2014 року ОСОБА_2 був знятий з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 . Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 22.04.2015 року №336 спірна квартира була передана у власність їй, її матері та неповнолітньому сину ОСОБА_5 Позивач не бажав скористатись своїм правом на приватизацію своєї частки об`єкта нерухомого майна та в 2014 році висловив своє бажання іти на службу в зону проведення АТО. 25.06.2014 року позивач видав на її ім`я довіреність, згідно якої надав їй право на подачу від його імені заяви про відмову від права на приватизацію майна, а також право зняття або постановки його на реєстраційний облік за будь-якою адресою. Таким чином, позивач у встановленому законом порядку висловив свою волю, яка була посвідчена державним нотаріусом. Дана довіреність не визнавалась нікчемною чи недійсною, а дії нотаріуса - неправомірними, тому всі права надані їй на підставі довіреності і всі дії, пов`язані з ними вчинялись відповідно до закону. На підставі зазначеної довіреності нею також було зареєстровано за позивачем надану йому на праві власності як учаснику АТО земельну ділянку. Також зазначила, що згідно п.11-1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, які зареєстровані за місцем проживання у гуртожитку та фактично проживають у ньому, мають право, за наявності згоди власника гуртожитку, здійснювати за власні кошти ремонт житлових та допоміжних приміщень у гуртожитку з наступним відшкодуванням здійснених ними витрат у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Однак, всі ремонтні роботи у гуртожитку проводились її матір`ю ОСОБА_4 , яка являлась основним наймачем житлового приміщення з 1990 року, так як у позивача не було коштів на ремонтні роботи, оскільки у зв`язку із зайняттям підприємницькою діяльністю у нього виникла заборгованість перед державою у мірі 328 092,69 грн., згідно податкових повідомлень-рішень від 17.08.2010 року №/1 та від 10.06.2010 року №/0/2920. Державним виконавцем у грудні 2015 року вчинялися дії щодо опису майна ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 та було складено акт про відсутність майна позивача за даною адресою. Також позивачем з 2009 по 2015 рік подавалась податкова звітність, тобто щорічні податкові декларації, де він зазначав про свої нульові доходи. Із врахуванням викладеного просить у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю.

У поданих 22.11.2017 року додаткових поясненнях до заперечень відповідач ОСОБА_3 вказала, що надані позивачем копії накладних та рахунків на підтвердження факту вкладення коштів у ремонт квартири АДРЕСА_1 є нечіткими та не засвідчені, а тому не є належними та допустимими доказами. При цьому накладні та рахунки за квітень, травень та серпень 2008 року складені на загальну суму 2 074 грн., а з інформації про доходи позивача за вказаний період вбачається, що в другому та третьому кварталах 2008 року дохід ОСОБА_2 становив 1 463,33 грн. нарахованих Зборівським районним центром зайнятості. Загальна вартість будівельних матеріалів згідно наданих позивачем накладних становить 29628 грн. Однак, дані накладні та рахунки не є доказом витрат позивача за відсутності відповідних квитанцій та товарних чеків про оплату матеріалів, а також не можуть свідчити про те, що вказані у них матеріали та кошти вкладались саме у ремонт оспорюваного об`єкта нерухомого майна. Крім цього, як вбачається із корінця до ордера № 82 жила площа в гуртожитку по АДРЕСА_3 становить 32,5 м2, і тому твердження про те, що позивачем здійснювались такі великі затрати на проведення ремонтних робіт у приміщенні із зазначеною площею є абсурдними із врахуванням того, що кімната в гуртожитку в яких відповідач проживала разом із своєю матір`ю з 1990 року не були «сирою», а тому в ній були присутні всі стяжки, штукатурки та не було необхідності у проведенні ремонтних робіт у зазначених позивачем обсягах. Зазначила, що Козівською міжрайонною державною податковою інспекцією було проведено планову документальну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків (обов`язкових) платежів ФОП ОСОБА_7 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 12.11.2008 року по 31.03.2010 року за результатами якої було прийнято податкові повідомлення рішення: № /0/2920 від 10.06.2010 року про визначення податкових зобов`язань з податку з доходів найманих працівників в загальному розмірі 144353,25 грн., в тому числі 48117,75 грн. за основним платежем та 96235,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;№ /0/2919 від 10.06.2010 року про визначення податкових зобов`язань з єдиного податку в загальному розмірі 1800,25 грн., в тому числі 1800,00 грн. за основним платежем; № /1/4115 від 17.08.2010 року про визначення податкових зобов`язань з податку з доходів фізичних осіб, що є суб`єктами підприємницької діяльності, в загальному розмірі 183979,44 грн., в тому числі 61326,48 грн., за основним платежем та 122652,96 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;№ /1/4114 від 17.08.2010 року про визначення податкових зобов`язань з податку з доходів найманих працівників в загальному розмірі 144353,25 грн., в тому числі 48117,75 грн. за основним платежем та 96235,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2013 року було скасовано постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.01.2011 року та відмовлено у задоволенні позову ФОП ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування зазначених податкових повідомлень-рішень та першої податкової вимоги відмовлено. Як слідує із змісту вказаних судових рішень позивач стверджував, що ним придбано товарно-матеріальні цінності у фізичних осіб на загальну суму 408843,19 грн. Також, в актах приймання виконаних підрядних робіт підприємцем вказана заробітна плата, найманим працівникам на загальну суму 278352,00 грн. Так, вказаний Головним управлінням ДФС у Тернопільській області в інформації щодо одержаних доходів ОСОБА_7 за період з 01.01.2008 року по 31.12.2009 року дохід від підприємницької діяльності в сумі 548106,69 грн., від його контрагентів є меншим за витрати на придбання товару та на оплату праці найманим працівникам, що свідчить про відсутність доказів щодо наявності у позивача грошових коштів за які б можна було виконати ремонтні роботи у квартирі. Також зазначила, що з 12.11.2008 року ОСОБА_8 зареєстрований як фізична особа-підприємець згідно свідоцтва про державну реєстрацію серії НОМЕР_1 , основним видом діяльності по КВЕД 45.021.1 якого є будівництво будівель. Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.01.2011 року в адміністративній справі №2-а-3666/10/1970 встановлено, що за період з 17.11.2008 року по 31.03.2010 року приватний підприємець ОСОБА_9 здійснював капітальний ремонт приміщень, штукатурні роботи, монтаж індивідуальних опалювальних систем. Як вбачається з представлених накладних та рахунків, постачальником вказаних товарно-матеріальних цінностей зазначений ОСОБА_10 . Разом з тим, в судових засіданнях при розгляді адміністративних справ позивачем та його представником надавались пояснення, а також в постанові Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.01.2011 року в адміністративній справі № 2-а-3666/10/1970 вказано: «в підтвердження пояснень позивачем та його представником до справи долучено накладні на придбання будівельних матеріалів у суб`єктів підприємницької діяльності - фізичних осіб: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 » Отже, вказані накладні та рахунки на придбання будівельних матеріалів у ФОП ОСОБА_10 , що використовувались у господарській діяльності позивача, жодним чином не можуть свідчити про вкладення коштів ОСОБА_15 у ремонт спірної квартири. Додатково вказала про те, що в період з 2009 року по 2014 рік позивач був лише користувачем жилого приміщення в гуртожитку, а тому він не є добросовісним набувачем (володільцем) квартири згідно ст. 390 ЦК України, оскільки жодних оплатних договорів щодо придбання чи відчуження квартири з ним не укладалось і він не може претендувати на відшкодування витрат, на які збільшилась вартість квартири. На час проживання позивача у квартирі у 2013 році матір`ю відповідача ОСОБА_4 здійснювався поточний ремонт, однак позивач не брав участі у проведенні зазначених ремонтних робіт та жодних витрат не поніс. У 2015 році здійснювався ще один поточний ремонт, однак у 2008-2009 роках, як стверджує позивач, ремонтні роботи у наданій їм кімнаті гуртожитку взагалі не проводились. Крім цього зазначила, що в 2008-2009 роках власником житлового приміщення в гуртожитку було ПАТ ТРЗ «Оріон», а тому в разі проведення ремонтних робіт за власний кошт позивач мав можливість скористатись своїм правом на відшкодування здійснених ним витрат, як це передбачено п. 11 -1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Однак, оскільки позивачем не проводились ремонтні роботи, тому він і не звертався до власника гуртожитку про відшкодування витрат на проведення ремонтних робіт. Із врахуванням викладеного просить у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю.

У своїй відповіді на заперечення відповідача ОСОБА_3 позивач вказав, що ним визнається факт отримання відповідачем частки у квартирі АДРЕСА_1 в результаті приватизації. ОСОБА_3 в свою чергу визнає той факт, що він з 2009 року був прописаний за адресою АДРЕСА_2 та включений в ордер №82, виданий на підставі рішення адміністрації та профкому ПАТ ТРЗ «ОРІОН». Тобто, відповідач визнає включення його в ордер на приватизацію квартири та визнає, що на момент видачі ордера він мав право на приватизацію частки квартири. Перед від`їздом у зону проведення АТО він дійсно видав відповідачу довіреність із правом розширеного представництва, однак твердження ОСОБА_3 про те, що він не бажав скористатись своїм правом на приватизацію своєї частки у квартирі не відповідають дійсності, оскільки вияв бажання захищати свою країну в жодному разі не являється відмовою від матеріальних благ і прав. Вказав, що при наданні такої довіреності враховувались усі реальні ризики і загрози його життю і здоров`ю, а повноваження довіреній особі надавались виключно і тільки з метою забезпечення прав позивача а не на шкоду їм. Відтак, існують усі підстави вважати дії ОСОБА_3 вчинені від імені позивача, такими, що вчинені всупереч його волі і йому на шкоду. Просить врахувати, що вказаною довіреністю він не надав ОСОБА_3 повноважень на відмову у приватизації його частки у квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 всупереч вимог ст..1004 ЦК України відступила від умов довіреності, її дії вчинені на відмову у приватизації частки квартири відбулись без погодження з ОСОБА_15 , та без повідомлення довірителя про вчинення дій, спрямованих на порушення його майнових прав. На підставі зазначеної довіреності ОСОБА_3 було зареєстровано за ним права власності на земельну ділянку, що вказує саме на те що вказана довіреність була надана виключно задля збереження і збільшення його матеріальних благ, а не задля відмови від них. Зазначив, що його відсутність за місцем проживання під час перебування у зоні АТО не свідчить про припинення шлюбних стосунків із відповідачкою у якої зберігалась його банківська карта, і яка отримувала та користувалась нарахованими йому у період служби грошовими коштами. Зазначив, що він не погоджується із тим, що частка ОСОБА_3 у спірній квартирі належить їй на праві як особистої приватної власності, оскільки він вклав у ремонт квартири власні кошти і збільшив її вартість на вказану суму, а тому усі покращення здійснені ним належать йому і підлягають поверненню або в грошовому виразі або у частці власності в квартирі. У своїх запереченнях відповідач вказує на правовий механізм повернення затрачених на ремонтні роботи коштів від власника гуртожитку відповідно до порядку встановленому Кабінетом Міністрів України та згідно п. 11 -1 ч. 1 ст. З Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Проте, така можливість для нього була втрачена саме через неправомірні дії відповідача - приватизацію гуртожитку всупереч його волі. При цьому твердження відповідача про проведення ремонтних робіт у квартирі виключно за рахунок її матері ОСОБА_4 не підтверджені будь-якими доказами. Вказав, що з долучених ним до матеріалів справи відомостей, наданих ГУ ДВС у Тернопільській

області за №584/в/19-00-08-15-03/8453 від 23.06.2017 року вбачається, що в період з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року він отримував дохід як самозайнята особа та соцвиплати і його дохід сумарно становив 341292 грн., що свідчить про наявність у нього достатніх коштів для проведення ремонту, а посилання відповідача на нарахування органом ДФС заборгованості перед державою, наявність рішень судів та відкритих виконавчих проваджень, складення держвиконавцем акту про відсутність майна жодним чином не доводить відсутності у нього необхідних коштів на ремонт квартири, який проводився у 2008 році, в той час як вказані відповідачем рішення судів були ухвалені лише у 2015 році. Вважає, що надані ним копії накладних та рахунків, є належними допустимим доказами у справі, які являються підтвердженням придбання ним будівельних матеріалів, а завдяки неправомірним діям ОСОБА_3 його було позбавлено права власності на житло.

19.03.2018 року позивач подав заяву про зміну позовних вимог відповідно до якої

просить в порядку поділу спільного майна подружжя поділити між ним та відповідачем належну ОСОБА_3 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , виходячи із рівності часток спільного майна подружжя, визнавши за кожним із них по Ѕ права власності, а також стягнути на його користь з ОСОБА_16 та ОСОБА_3 як законного представника неповнолітнього ОСОБА_5 грошові кошти, вкладені в ремонт квартири по 9876,00 грн. з кожної. В обґрунтування поданої заяви зазначив, що поділу між ним та ОСОБА_3 підлягає майно відповідача, набуте нею під час перебування у шлюбі, тобто належна їй 1/3 частка у квартирі АДРЕСА_1 . Оскільки інших 2/3 частки зазначеної квартири належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 і ОСОБА_4 і вони на даний час використовуються ними як житлове приміщення, тобто в покращеному вигляді після проведеного ним за рахунок особистих коштів ремонту, вважає, що з ОСОБА_3 як законного представника ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підлягають стягненню в його користь суми вкладені у ремонт квартири у рівних долях. За документами, що підтверджують вкладені в ремонт квартири позивачем кошти загальна сума витрат на проведення ремонтних робіт становить 29628,00 грн. Виходячи із орієнтовної суми позову, тобто - орієнтовної вартості спірної квартири у розмірі 774000,00 грн. частка кожного із відповідачів становитиме 77400,00: 1/3 = 25800,00 грн. Таким чином, з ОСОБА_16 та ОСОБА_3 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_5 слід стягнути в його користь грошові кошти, вкладені у ремонт квартири, а саме по 9876,00 грн. з кожної.

19.03.2018 року до участі у справі залучено співвідповідача ОСОБА_16 та третю особу-Службу у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради.

У своєму відзиві на заяву про зміну позовних вимог та відзиві, поданому в якості законного представника неповнолітнього ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_3 вказала, що заяву про зміну позовних вимог заперечує в повному обсязі, вважає її незаконною та необгрунтованою. Зазначила, що з 15.11.2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.10.2015 року. У даному шлюбі у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розлучення залишився проживати із нею. З 2009 року їх сім`я почала проживати у житловому приміщенні в гуртожитку, власником якого було ПАТ ТРЗ «Оріон». Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 22.04.2015 року №336 їй було передано у власність 1/3 частки квартири за адресою АДРЕСА_3 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України вказана частка житла є її особистою приватною власністю, не вважається спільною сумісною власністю подружжя, а тому не підлягає поділу між нею та позивачем. Зазначила, що ст. 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як ст. 62 СК України встановлює спеціальні умови з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Однак, позивач вказує на проведення ним ремонтних робіт у 2008-2009 роках, тобто у житловому приміщенні в гуртожитку, власником якого на той час являвся ПАТ ТРЗ «Оріон». Відповідно, як слідує із наявних документів, позивач не збільшував вартість належної їй частки квартири чи вартість частки інших відповідачів у справі, оскільки в період з 2008 року по 2015 рік їй, а також її матері та сину на праві власності не належало жодне нерухоме майно, а тому ОСОБА_2 не може претендувати на майно, яке належить їй на праві особистої приватної власності та набуте в порядку безоплатної приватизації. Зазначила, що такий поділ міг бути можливим в разі виконання позивачем ремонтних робіт у спірній квартирі в період з травня по жовтень 2015 року, тобто після її приватизації. У відповідності до п.11-1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в разі здійснення ремонтних робіт у житловому приміщенні гуртожитку позивач мав право звернутися за відшкодуванням понесених ним витрат до власника гуртожитку, а саме ПАТ ТРЗ «Оріон». Зазначила, що долучені позивачем накладні та рахунки вона вважає неналежними та недопустимими доказами, оскільки вони не містять в собі конкретної інформації, яка б свідчила, що дані матеріали придбавалися позивачем саме для проведення будівельних робіт у спірній квартирі, а також не є свідченням понесених втрат. Позивачем не надано суду належних доказів того, що за рахунок його грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість належної їй 1/3 частки спірної квартири та проводилися певні переобладнання приміщень в 2015 році, тобто після набуття нею права власності на дане майно. Вказала, що з 2014 року шлюбні відносини між нею та позивачем не підтримувались, вони не вели спільного господарства та не мали єдиного бюджету, про що заявляв позивач своїй позовній заяві про розірвання шлюбу. Зазначила, що їхній неповнолітній син ОСОБА_5 з 2009 року проживав разом із ними та своєю бабусею ОСОБА_4 , яка являлась основним наймачем, у житловому приміщенні в гуртожитку, що належало ПАТ ТРЗ «Оріон» та користувався всіма правами передбаченими ст.64 ЖК України, в подальшому частка у житлі була передана у власність дитини на підставі рішення органу приватизації в порядку ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». За правилами Сімейного кодексу України малолітнім особам може належати будь-яке майно, що відповідно до закону є об`єктом права приватної власності фізичних осіб. Крім права приватної власності, існує ще одне право дітей на майно батьків - це право користування їх майном, яке залежить від сумісного проживання та спорідненості. Одночасно, державою встановлені гарантії для дитини на належні побутові умови проживання. Діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно дитина не повинна відшкодовувати жодні грошові кошти, спрямовані на покращення побутових умов проживання, незалежно від того, ким такі кошти затрачено. Тому, виходячи з наведених обставин, вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених на його думку прав і вимога щодо відшкодування коштів з малолітньої особи, з попереднім визначенням законного представника, взагалі не може пред`являтись. З врахуванням наведеного та посилаючись на норми ст.. 321 ЦК України просить у задоволенні змінених позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 подала відзив на позов у якому вказала, що з 1989 року вона перебувала у трудових відносинах з ПАТ ТРЗ «Оріон» і їй як молодому спеціалісту було надано у користування житлове приміщення в гуртожитку по АДРЕСА_2 , а саме одну житлову кімнату площею 10,8 кв.м. 15.11.2007 року її донька-відповідач ОСОБА_3 уклала шлюб із позивачем і з 2009 року донька разом із сім`єю почала проживати разом із нею у житловому приміщенні в гуртожитку. Жодних ремонтних робіт за час проживання у гуртожитку, про які зазначає позивач у своїй позовній заяві, ним не проводилось, оскільки у нього не було на це коштів, так як останні позивач використовував у своїй підприємницькій діяльності, а поточний ремонт у гуртожитку проводився виключно нею за власний кошт. Надана їй кімната на момент вселення позивача була придатна до проживання, а тому не потрібно було проводити жодних добудов чи перебудов, класти стяжки, штукатурки чи змінювати технічні характеристики, а тому твердження позивача про проведення ремонтних робіт у вказаних ним обсягах не відповідає дійсності. Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572 передбачено, що наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку. Отже, на проведення ремонту потрібний був дозвіл власника гуртожитку. Позивачем не долучені до матеріалів справи жодні дозвільні документи, не надано акти виконаних робіт, товарних чеків чи інших документів, які б підтверджували факт вкладення коштів у спірну квартиру. В разі, якщо все таки позивачем здійснювався б ремонт, то його організація, порядок проведення регулюються п.11-1 ч.1 ст.3 б Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яка вказує, що громадяни, які на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитку та фактично проживають у ньому, мають право, за наявності згоди власника гуртожитку, здійснювати за власні кошти ремонт житлових та допоміжних приміщень у гуртожитку з наступним відшкодуванням здійснених ними витрат у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Однак, будь-яких вимог щодо відшкодування понесених затрат на ремонт ОСОБА_2 до ПАТ ТРЗ «Оріон» не пред`являв. Вказала, що ст. 156 ЖК України передбачено право члена сім`ї власника будинку (квартири) на відшкодування витрат на будівництво і ремонт, якщо допомога в ньому не була безоплатною і її розмір перевищував обов`язок щодо участі у витратах на утримання житла. Оскільки право власності на квартиру АДРЕСА_1 набуте нею лише 21.05.2015 року і в цей період позивачем не здійснювались ремонтні роботи у даній квартирі, тому вимога про відшкодування нею понесених ОСОБА_2 витрат на ремонтні роботи в період 2008-2009 років є безпідставною та свідчить про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав.

Будучи допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_2 вказав, що у листопаді 2007 року він зареєстрував шлюб із відповідачем ОСОБА_3 і ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_17 . Після одруження вони проживали у гуртожитку по АДРЕСА_2 , де матері відповідача ОСОБА_4 була надана одна кімната. В подальшому ПАТ ТРЗ «Оріон» виписало ордер та надало дозвіл на зайняття ними житлового приміщення більшої площі і вони проживали у квартирі АДРЕСА_4 площею до 50 кв.м . , яка складалася із двох жилих кімнат, кухні, коридору та санвузла. Він почав робити євроремонт у квартирі, зруйнував перестінок, встановив опалення, займався усіма будівельними роботами. Разом із ними весь цей час жила ОСОБА_4 У 2014 році йому почали надходити повістки про явку до військкомату і він вирішив піти на військову службу в зону АТО. Перед цим він видав своїй дружині ОСОБА_3 генеральну довіреність. Під час перебування в зоні АТО він отримав поранення і йому була виділена земельна ділянка. У червні 2015 року він закінчив службу та повернувся додому, де з`ясував, що за час його відсутності ОСОБА_3 виписала його з квартири, яку приватизувала на себе, свою матір ОСОБА_4 та їхнього сина ОСОБА_5 Вказав, що у спірній квартирі він проживав з 2008 року по 2015 рік, а 04.10.2015 року шлюб між ним та ОСОБА_3 був розірваний. Пояснив, що на момент його одруження його теща ОСОБА_4 мала на праві користування одну кімнату у гуртожитку по АДРЕСА_2 , але потім їм дозволили зайняти житло більшої площі. Вказав, що орієнтовно в квітні 2009 року він розпочав ремонт у квартирі, який тривав 10 місяців-до березня 2010 року. Ремонт робив за власні кошти, йому допомагали ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , який доставляв будматеріали, а його дружина та теща коштів у ремонт не вкладали. Пояснив, що у спірній квартирі він був прописаний орієнтовно з листопада 2008 року. Зазначив, що ПАТ ТРЗ «Оріон» видало ОСОБА_4 ордер на зайняття кімнати №41, куди він був включений на правах члена сім`ї, і те, що він на той час проживав з колишньою дружиною у гуртожитку стало причиною того, що ОСОБА_4 було надане жиле приміщення більшої площі.

Свідок ОСОБА_18 у своїх показаннях вказав, що він знайомий із ОСОБА_2 з 2014 року, останній був його підлеглим під час проходження військової служби в зоні АТО. Зазначив, що службу вони проходили на лінії розмежування, позивач завжди був задоволений, армія для нього була на першому місці, він був поранений. Зі слів позивача йому відомо, що у ОСОБА_2 були добрі відносини з дружиною, він говорив, що довіряє їй та на час своєї відсутності залишав довіреність на представництво його інтересів. ОСОБА_2 мав плани у майбутньому приватизувати квартиру та земельну ділянку, він планував після повернення з армії надалі проживати разом зі своєю сім`єю.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що він є товаришем позивача. Приблизно у 2008-2009 році ОСОБА_2 звернувся до нього по допомогу у ремонті квартири. Ремонт вони робили у 2008-2009 роках, метраж і кімнати у гуртожитку, де жив ОСОБА_2 із сім`єю були невеликі, у квартирі на той час було дві кімнати і кухня. Спочатку вони провели підготовчі роботи, усе розібрали, у підписаним ним актах виконаних робіт вказані ціни по собівартості, ремонт робився якісно. Усі розрахунки із ним проводив ОСОБА_2 , ніяких домовленостей із його тещею ОСОБА_4 у нього не було, всі деталі ремонту та необхідних робіт він обговорював лише із позивачем.

Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні пояснив, що у 2014-2015 роках він проходив військову службу разом із ОСОБА_2 , до цього часу вони були знайомі, його дружину він знав візуально. Під час служби вони часто спілкувались, ОСОБА_2 мріяв про своє житло, розповідав йому, що вдається оформити приватизацію житла. Зазначив, що всі військовослужбовці перед поїздкою у зону АТО залишали своїм дружинам доручення на представництво їх інтересів, однак ОСОБА_2 ніколи не говорив йому, що хоче відмовитись від участі у приватизації житла.

Свідок ОСОБА_20 у своїх показаннях у судовому засіданні вказав, що з позивачем познайомився під час проходження військової служби в травні-жовтні 2014 року. Він часто спілкувався із ОСОБА_2 , той планував будувати житло, розказував, що живе на квартирі з дружиною, тещею, говорив, що зробив там ремонти. Також повідомив, що він був у спірній квартирі, яка знаходиться у мікрорайоні БАМ у м. Тернополі у 2015 році, однак адресу не пригадує. Зазначив, що у квартирі зроблено хороший євроремонт. Під час служби ОСОБА_2 ніколи не говорив, що хоче відмовитись від своєї частки у квартирі. Вказав, що йому відомо, що перед поїздкою в зону АТО позивач залишив своїй дружині довіреність.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що він перебуває у дружніх відносинах з позивачем з дитинства. Після одруження ОСОБА_2 жив у гуртожитку по АДРЕСА_2 . На момент одруження вони із дружиною та тещею займали у гуртожитку одну кімнату без ремонту, однак на даний час це повноцінна двохкімнатна квартира, в якій були проведені всі необхідні ремонтні роботи. Повідомив, що він на той час займався будівництвом та продажем будівельних матеріалів, у матеріалах справи наявні видані ним накладні та рахунки. Вказав, що ОСОБА_2 особисто у нього купував будівельні матеріали, за які розраховувався теж сам. Він також допомагав позивачу безпосередньо у ремонтних роботах і надавав своїх працівників.

Свідок ОСОБА_21 у своїх показаннях вказав, що він разом із позивачем проходив військову службу в період з вересня 2014 року по квітень 2015 року і вони тісно спілкувались. ОСОБА_2 говорив, що має квартиру, що залишив доручення дружині, розказував, що планує робити ремонти і покращення. Позивач не говорив, що хоче відмовитися від своєї частки у праві власності.

У судовому засіданні представник позивача -адвокат Парубій І.М. позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити у повному обсязі, з мотивів, наведених у заяві про зміну позовних вимог та відповіді на заперечення.

Відповідач та законний представник неповнолітнього ОСОБА_5 - ОСОБА_3 позов не визнала та просить у його задоволенні відмовити, з підстав, викладених у відзиві та письмових запереченнях на позов, посилаючись на безпідставність заявлених вимог та обрання позивачем невірного способу захисту порушених прав.

Відповідач ОСОБА_4 та представник третьої особи Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явились, не повідомивши причин неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до переконання, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Згідно з ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.11.2007 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.10.2015 року та мають спільну дитину-сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 21.05.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України.

Після одруження ОСОБА_2 разом із дружиною та малолітнім сином проживали у гуртожитку ПАТ ТРЗ «Оріон» за адресою АДРЕСА_2 кімнаті, яка була виділена у користування матері відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , що перебувала у трудових відносинах із вказаним підприємством.

Відповідно до відмітки у паспорті громадянина України серії НОМЕР_3 , виданому позивачу Зборівським РВ УМВСУ в Тернопільській області 08.04.1999 року та будинкової книги на квартиру АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_2 був зареєстрований у гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 з 26.02.2009 року.

16.07.2008 року відповідач ОСОБА_4 звернулась до голови правління ВАТ ТРЗ «Оріон» із заявою про виділення їй кімнати АДРЕСА_6 у зв`язку із розширенням сім`ї. Згідно накладеної адміністрацією підприємства резолюції дана заява підлягала задоволенню після вивільнення площі.

На підставі рішення адміністрації та профкому ПАТ ТРЗ «Оріон» №25 від 16.08.2011 року ОСОБА_4 був виданий ордер №82 на житлову площу у гуртожитку на право зайняття із сім`єю з 4-х осіб жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_2 , а саме кімнати №416 розміром 32,5 кв.м. У вказаний ордер були включені члени сім`ї ОСОБА_4 : донька ОСОБА_3 , зять ОСОБА_2 та онук ОСОБА_5

25.06.2014 року позивач видав своїй дружині ОСОБА_3 довіреність, відповідно до якої серед іншого надав їй повноваження представляти його інтереси в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, державної статистики, інших органах, що здійснюють державну або відомчу реєстрацію, реєстрацію прав, взяття на облік тощо, отримувати пов`язані з цим документи від фізичних та юридичних осіб, вести переговори з усіх питань, що стосуватимуться його; зокрема з питання зняття або постановки на реєстраційний облік за будь-якою адресою, а також право представляти його інтереси у відповідних органах з питань приватизації майна, а саме подачі заяви про відмову від права на приватизацію майна.

Вказана довіреність посвідчена державним нотаріусом Другої тернопільської державної нотаріальної контори Височан Ю.В. за реєстром № 190, видана на строк п`ять років, з терміном дії до 25.06.2019 року та зареєстрована у Єдиному реєстрі довіреностей за №41142458.

23.07.2015 року термін дії даної довіреності припинено за заявою ОСОБА_2 .

Як вбачається із долученого до справи талону про зняття з реєстрації місця проживання в Україні ОСОБА_2 07.11.2014 року знятий з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки, виданої 21.11.2014 року ТВБВ №10019/018 філії- Тернопільське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» за вих. №80 для приватизації житла за адресою АДРЕСА_3 були включені наступні особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5

17.02.2015 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жеграй Н.Б. за реєстровим №1001 посвідчено заяву ОСОБА_3 , подану від імені ОСОБА_2 , про відмову від участі останнього у приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №336 від 22.04.2015 року «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках» у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 передано квартиру АДРЕСА_7 .

21.05.2015 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації на підставі розпорядження №46423 від 21.05.2015 року видано свідоцтво про право власності на житло відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 загальною площею 46,8 кв.м. належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по 1/3 частці.

Державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 проведена за відповідачами 06.06.2015 року на підставі рішення державного реєстратора реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень(з відкриттям розділу) індексний номер:21986935 від 11.06.2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №38899759 від 11.06.2015 року.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 з 12.11.2008 року зареєстрований як фізична особа-підприємець та взятий на облік в органах державної податкової служби з 13.11.2008 року.

Відповідно до повідомлення про взяття на облік платника єдиного внеску, виданого управлінням Пенсійного фонду у Зборівському районі Тернопільської області за вих.. №20 від 10.02.2011 року основним видом діяльності ОСОБА_2 згідно КВЕД 45.021.1 є будівництво будівель.

З долучених позивачем накладних та рахунків за №249, 340 від 05.04.2008 року, №478, 479 від 20.05.2008 року, №405,420 від 22.05.2008 року, №589,601 від 21.08.2008 року, № 122 від 07.02.2009 року, №309 від 15.04.2009 року вбачається, що ОСОБА_2 придбано у постачальника ОСОБА_10 будівельні матеріали: цемент- 90 мішків вартістю 4050 грн.; пісок- 280 мішків вартістю 2800 грн; вапно- 25 мішків вартістю 550 грн.; гіпс- 10 мішків вартістю 180 грн.; маяки штукатурні-70 штук вартістю 560 грн.; фарба біла - 3 відра вартістю 1890 грн.; ґрунтовка-12 штук вартістю 2160 грн.; багет декоративний- 48 штук вартістю 2496 грн.; шпаклівку-28 мішків вартістю 2638 грн.; шпаклівку-6 відер вартістю 840 грн.; шпаклівку 72 мішки вартістю 4680 грн.; сітку шпаклівочну -10 штук вартістю 2805 грн.; клейонку-50 кв.м. вартістю 150 грн.; пластифікат-1 штука вартістю 370 грн., а всього на загальну суму 29628 грн.

З актів приймання виконаних ремонтно-будівельних робіт квартири за адресою АДРЕСА_2 за квітень-травень 2008 року , серпень-вересень 2008 року, лютий-травень 2009 року, виданих ФОП ОСОБА_13 вбачається, що останнім на замовлення ОСОБА_2 виконано наступні ремонтні роботи: підготовчі роботи(демонтаж перестінків, оббивання старої штукатурки, демонтаж дверей, здирання старої побілки зі стелі, демонтаж цементно-піщаної стяжки, демонтаж сантехніки; підсобні роботи(винесення будівельних відходів, завантаження спецтранспорту, подача будівельних матеріалів; вивезення сміття; мулярка перестінку з цегли, штукатурка стін піщано-цементним розчином по маяках, влаштування піщано-цементної стяжки по маяках; шпаклівка стін і стелі, ґрунтування і покраска водоемульсійною фарбою, поклейка багет, влаштування сантехніки, вкладання ламінату і плінтусів в кімнатах, облицювання підлоги і стін санвузла керамічною плиткою загальна вартість яких із врахуванням вартості доставки матеріалів становить 33550 грн.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_2 посилається на те, що в результаті проведеного ним у 2008 році за рахунок його особистих коштів ремонту вартість належної відповідачам, в тому числі його колишній дружині ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_8 та набута у власність ОСОБА_3 за час шлюбу істотно збільшилась, відтак вважає, що у відповідності до вимог ст. 62 СК України належна ОСОБА_3 частка спірної квартири підлягає поділу між ними по Ѕ частині, виходячи із принципу рівності часток у майні подружжя зі стягненням з інших співвласників спірної квартири- ОСОБА_4 та його неповнолітнього сина ОСОБА_5 грошової компенсації вартості проведених ним ремонтних робіт по 9876,00 грн. з кожного.

Аналізуючи зазначені доводи та аргументи позивача суд зазначає наступне.

Статтею 60 Сімейного кодексу України(надалі-СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дана стаття СК України кореспондується з ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

У відповідності до ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною першою ст..69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором-ч.1 ст.70 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Із роз`яснень викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 62 СК України визначено підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові.

Так, у відповідності до ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із подальшим поділом між ними.

За положеннями ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя ; премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

З аналізу положень статей 57 та 62 СК України слідує, що ст.57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як ст. 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Необхідною умовою для застосування ст. 62 СК України є те, що збільшення вартості майна належного одному із подружжя на праві особистої власності повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників(зокрема тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Таким чином, необхідними чинниками для застосування визначених ст. 62 СК України умов є наявність майна, що належить одному із подружжя на праві особистої приватної власності та факт істотного збільшення його вартості за час шлюбу за рахунок спільних трудових чи грошових затрат подружжя або затрат другого з подружжя.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватної власністю, у придбання(будівництво) майна.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08.11.2017 року у справі №1512/17004/2012.

Як встановлено судом, відповідачу ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 .

Дане майно набуте відповідачем за час перебування у шлюбі із позивачем в порядку безоплатної приватизації у відповідності до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду», що визнається позивачем. Відтак за правилами ст. 57 СК України вказана частка нерухомого майна належить ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності.

Вказане майно перебуває у власності відповідача з моменту його державної реєстрації, тобто з 06.06.2015 року. Іншими співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5 .

Таким чином, дослідженими доказами підтверджується, що за час перебування у шлюбі із позивачем відповідач ОСОБА_3 набула у власність частку у нерухомому майні. Будь-якого іншого майна сторони за час шлюбу не набули.

У своєму позові ОСОБА_2 вказує на те, що за рахунок проведеного ним у 2008-2009 роках за власні кошти ремонту відбулось істотне збільшення вартості квартири АДРЕСА_1 .

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи і даний факт визнається сторонами, у 2008-2009 роках квартира АДРЕСА_1 перебувала у власності ПАТ ТРЗ «Оріон», з яким перебувала у трудових відносинах з 1990 року мати відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

З наведеного слідує, що оскільки у визначений позивачем період часу спірна квартира не перебувала у власності колишньої дружини позивача- ОСОБА_3 , відтак проведення у 2008-2009 роках ремонтних робіт жодним чином не могло спричинити істотне збільшення вартості майна відповідача, яке у неї на той час на праві власності не перебувало, а було набуто нею у власність в порядку безоплатної приватизації значно пізніше.

При цьому, як встановлено судом, відповідачу ОСОБА_4 у користування була надана лише одна кімната у гуртожитку, в якій і проживали сторони після одруження. Ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_2 6 -кімнати №416 розміром 32,5 кв.м. був виданий ОСОБА_4 на підставі рішення адміністрації та профкому ПАТ ТЗР «Оріон» лише 16.08.2011 року. Будь-яких доказів того, що станом на 2008 рік сторони у справі займали у гуртожитку по АДРЕСА_2 двохкімнатну квартиру площею 48,6 кв.м. позивачем суду не надано.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року N 572, передбачено, що наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.11-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, які на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитку та фактично проживають у ньому, мають право, за наявності згоди власника гуртожитку, здійснювати за власні кошти ремонт житлових та допоміжних приміщень у гуртожитку з наступним відшкодуванням здійснених ними витрат у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, у випадку проведення ремонтних робіт у гуртожитку за рахунок власних коштів позивач мав право на відшкодування понесених ним затрат у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, будь-яких доказів того, що позивач отримав відповідну згоду власника гуртожитку на проведення ремонтних робіт у квартирі АДРЕСА_1 у вказаний ним період часу суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для застосування ст.62 СК України, як спеціальної норми, та визнання належної ОСОБА_3 на праві особистої власності 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя із подальшим її поділом між позивачем та його колишньою дружиною з метою компенсації витрат останнього на покращення даного майна.

Оскільки судом встановлено, що у відповідача ОСОБА_3 на момент укладення шлюбу із позивачем було відсутнє будь-яке нерухоме майно, а набута нею за час шлюбу в порядку безоплатної приватизації частка у спірній квартирі є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу між колишнім подружжям, відсутня будь-яка потреба визначати наскільки істотним було збільшення вартості спірної квартири за рахунок понесених затрат на проведення ремонтних робіт у 2008-2009 роках, оскільки, як зазначалось вище, на той час власником даного житлового приміщення було ПАТ ТРЗ «Оріон».

Надаючи правову оцінку іншим аргументам та доводам позивача суд зазначає наступне.

З наданих ОСОБА_2 актів виконаних робіт, накладних та рахунків на придбання будівельних матеріалів вбачається, що ремонтні роботи у квартирі АДРЕСА_1 тривали у період квітень-травень 2008 року, серпень-вересень 2008 року та лютий-травень 2009 року і затрати на придбання будівельних матеріалів та виконання робіт склали 63178 грн. Разом з тим, долучені позивачем рахунки та накладні на будівельні матеріали за відсутності товарних чеків та платіжних квитанцій на придбання вказаних товарів не можуть бути прийняті до уваги в якості належних та достатніх доказів на підтвердження понесених затрат, оскільки не дають можливості встановити, за чиї кошти здійснювалися ремонтні роботи, а жодному із допитаних свідків достовірно невідомо за чиї кошти проводився ремонт.

При цьому враховуючи те, що у вказаний позивачем період часу сторони займали лише одну житлову кімнату у гуртожитку, що підтвердили відповідачі, а ордер на збільшення житлової площі був виданий ОСОБА_4 ПАТ ТРЗ «Оріон» лише 16.08.2011 року, а тому твердження про проведення ремонтних робіт у спірній квартирі на протязі такого тривалого періоду часу та у таких значних обсягах, як зазначено у наданих позивачем документах, викликають сумніви у своїй правдивості.

Долучена позивачем інформація про розмір отриманих доходів вказує лише на те, що позивач у вказаний ним період часу отримував дохід, зокрема від провадження підприємницької діяльності, однак жодним чином не свідчить про те, що ці кошти були витрачені ним на ремонт спірної квартири.

При цьому, стверджуючи, що ремонт проводився ним за дохід від підприємницької діяльності, отриманий під час шлюбу, позивач помилково вважає ці кошти своєю особистою власністю, оскілки за приписами ч.2 ст.61 СК України заробітна плата, пенсія, стипендія та інші доходи, одержані одним із подружжя під час шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності.

Водночас матеріалами справи підтверджується те, що позивач офіційно зареєстрований як приватна особа-підприємець лише з 12.11.2008 року, а тому доводи ОСОБА_2 про те, що ремонт у спірній квартирі, який згідно наданих ним самим актів виконаних робіт розпочався у квітні 2008 року, проводився за рахунок його доходів від провадження підприємницької діяльності також викликають сумніви у своїй достовірності.

Суд також звертає увагу на те, що у відповідності до повідомлення про взяття на облік платника єдиного внеску, виданого управлінням Пенсійного фонду у Зборівському районі Тернопільської області за вих.. №20 від 10.02.2011 року основним видом діяльності ФОП ОСОБА_2 за КВЕД 45.021.1 є будівництво будівель. З долучених ОСОБА_3 копій судових рішень, зокрема постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.01.2011 року в адміністративній справі № 2-а-3666/10/1970 вбачається, що за період з 17.11.2008 року по 31.03.2010 року ФОП ОСОБА_9 здійснював капітальний ремонт приміщень, штукатурні роботи, монтаж індивідуальних опалювальних систем та у своїй господарській діяльності співпрацював із ФОП ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , що також викликає сумнів у достовірності та правдивості наданих позивачем актів виконаних робіт ФОП ОСОБА_13 та рахунків в накладних на придбання будівельних матеріалів ФОП ОСОБА_10 .

При цьому відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повністю заперечили той факт, що позивач у 2008-2009 роках проводив ремонт у гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 , де вони спільно проживали.

Твердження позивача про те, що відповідач скориставшись його відсутністю, з перевищенням наданих їй згідно довіреності від 25.06.2014 року повноважень та всупереч його волі зняла його з реєстрації місця проживання у спірній квартирі, позбавивши таким чином права на участь у приватизації житла суд до уваги не бере, оскільки правомірність зазначених дій відповідача не входить у предмет доказування в межах спору про поділ спільного майна подружжя. Видана позивачем довіреність в установленому порядку не була визнана недійсною.

Разом з тим, як встановлено судом і підтверджується дослідженими доказами, ОСОБА_2 відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 25.06.2014 року надав своїй колишній дружині право звертатись до відповідних органів з питань зняття та поставки його на реєстраційний облік за будь-якою адресою, а також уповноважив її подавати від його імені заяву про відмову від права на приватизацію майна.

Право на приватизацію квартири по АДРЕСА_3 виникло у відповідачів на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», на момент проведення приватизації житла ОСОБА_2 був знятий з реєстраційного обліку за даною адресою, а тому приватизація відбулась без його участі. З відповідним позовом про визнання недійсною приватизації спірної квартири та скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачами ОСОБА_2 до суду не звертався.

У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.4 ст. 12, ч.1 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях-ч.6 ст.81 ЦПК України.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Серявін та інші проти України» №4909/04 від 10.02.2010 року вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Будь-яких інших доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем суду не надано.

Із врахуванням викладеного, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , як законного представника ОСОБА_5 за участю служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/6 частку у квартирі АДРЕСА_1 та стягнення грошових коштів, затрачених на ремонт квартири у сумі 19752 гривень слід відмовити за безпідставністю.

У відповідності до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою суду від 18.07.2017 року у вказаній справі в порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , а тому у зв`язку із повною відмовою у задоволенні позову вжиті судом заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

У відповідності до ч.6 ст.141 ЦПК України судові витрати у справі слід компенсувати за рахунок держави, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70, 71 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , як законного представника ОСОБА_5 за участю служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/6 частку у квартирі АДРЕСА_1 та стягнення грошових коштів, затрачених на ремонт квартири у сумі 19752 гривень - відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.07.2017 року у цивільній справі №607/8151/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , як законного представника ОСОБА_5 за участю служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на частку у квартирі та стягнення грошових коштів у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_3 -скасувати.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Копію рішення суду після набрання ним законної сили в частині скасування заходів забезпечення позову направити для виконання у Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області(вул. Кн. Острозького,14 м. Тернопіль), Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень(вул. Шевченка,1 м. Тернопіль). Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич