Провадження № 22-ц/802/479/19 Категорія: 26 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І.П.,

з участю: представника позивача Місюри І. В.,

представника відповідачів ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2018 року,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 07.07.2008 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 4070 про надання кредиту на суму 300000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20 % річних з терміном повернення кредиту до 06.07.2028. Того ж дня на забезпечення виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_2 за кредитним договором між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 4822.

07.07.2008 між банком та позичальником було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 передано в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Однак, відповідачі належним чином не виконували взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26.11.2009 постановлено рішення про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості по кредитному договору в розмірі 337214 грн. 45 коп.

Після реалізації предмету іпотеки було задоволено вимоги банку по кредитному договору в розмірі 257 871 грн., що підтверджується квитанцією № 47066789 від 20.10.2013 року.

На момент звернення до суду з даним позовом рішення суду не виконано.

Враховуючи, що дія кредитного договору не припинена та те, що відповідачі не виконали рішення суду, банк продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом.

Станом на 26.08.2014 сума заборгованості за кредитним договором складає 275 227 грн. 50 коп. з них: 70742,31 грн. - заборгованості по процентах, 147340,72 грн. - пеня, 29101,08 грн. - 3% річних, 28043,39 грн. - втрати банку від інфляції.

Просив суд солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 в користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» від імені якого діє філія - Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк» 3% річних в розмірі 29 101 грн. 08 коп. за несвоєчасне виконання умов кредитного договору № 4070 від 07.07.2008 року та втрати банку він інфляції за рахунок несвоєчасного повернення кредиту в розмірі 28 043 грн. 39 коп., а всього 57 144 грн. 47 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» від імені якого діє філія - Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк» судові витрати в розмірі 571 грн. 44 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати, а провадження у справі закрити. Вказує, що суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказав, що доводи наведенні в апеляційній скарзі є безпідставними, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не позбавляє останнього права на тримання сум, передбачених частиною 2 ст. 625 ЦК України.

З поданої апеляційної скарги вбачається, що відповідач оскаржує рішення в частині задоволених позовних вимог, а тому, згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Виходячи з положень ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.07.2008 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 4070 про надання кредиту в розмірі 300000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20 % річних з терміном повернення кредиту до 06.07.2028. Того ж дня на забезпечення виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_2 за кредитним договором між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 4822.

07.07.2008 між банком та позичальником було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 передано в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідачі належним чином не виконували взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 337214 грн. 45 коп., яка відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду від 26.11.2009 стягнута солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Банком було реалізовано предмет іпотеки та задоволено вимоги по даному кредитному договору в розмірі 257 871 грн., що підтверджується квитанцією № 47066789 від 20.10.2013 року.

Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, банком нарахована заборгованість в розмір 275 227 грн. 50 коп. з них: 70742,31 грн. - заборгованості по процентах, 147340,72 грн. - пеня, 29101,08 грн. - 3% річних, 28043,39 грн. - втрати банку від інфляції

Задовольняючи вимоги банку в частині стягнення з ОСОБА_2 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції на підставі статті 625 ЦК України, стягнув нараховані банком 3% річних та інфляційні втрати, не звернувши уваги на те, що банк здійснив нарахування на заборгованість по процентах, які банк продовжував нараховувати боржнику після ухвалення рішення, а також на тіло кредиту, виходячи з того, що боржник повинен був сплачувати щомісячно платіж в розмірі, визначеному кредитним договором (здійснювати періодичні платежі).

Такий висновок суду не грунтується на законі у зв`язку з таким.

Згідно з приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, а такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання, стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання, сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з ст.1050 ЦК України кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту.

Відтак банк, скориставшись своїм правом та звернувшись в 2009 році до суду із позовом про дострокове стягнення всієї заборгованості, змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату мінімально необхідного платежу, нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді на залишок заборгованості.

З наведеного убачається, що у межах строку кредитування позичальник мав, зокрема, повертати кредит і сплачувати проценти щомісячними платежами, проте після рішення суду про дострокове стягнення всієї заборгованості відповідачі мають обов`язок повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Отже право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Визначаючи розмір 3% річних та втрат банку він інфляції суд першої інстанції не звернув увагу, що банк при розрахунку цих сум помилково їх нараховував на періодичні платежі, хоча після рішення суду про дострокове стягнення всієї заборгованості відповідачі мають обов`язок повернути всю заборгованість за договором, а тому розрахунок 3% річних та інфляційних втрат повинен здійснюватися з суми боргу.

При вирішенні спору апеляційний суд виходив з такого розрахунку.

Період заборгованостіСума проплати (грн.)Сума боргу (грн.)кількість дінв 3% річних (грн.)Інфляційні втрати (грн.)
19.08.200924.09.2009 337214,45371025,502697,72
25.09.200929.09.20093000,00334214,455137,370
30.09.200928.10.20095096,47329117,9829784,472962,06
29.10.200922.11.20098000,00321117,9825659,833532,3
23.11.200910.12.20093000,00318117,9818470,640
11.12.200928.12.20094000,00314117,9818464,722827,06
29.12.200930.12.200917,29314100,69251,630
31.12.200901.02.20104000,00310100,6933841,105581,81
02.02.201003.06.20105000,00305100,691223059,375777,38
04.06.201007.06.20108953,42296147,27497,360
08.06.201006.09.201027000,00269147,27901990,951597,68
07.09.201029.09.20101110,00268037,2723506,707773,08
30.09.201011.11.20105300,00262737,2743928,581313,69
12.11.201006.12.20104000,00258737,2725529,80773,51
07.12.201018.01.20113500,00255237,2743902,704614,69
19.01.201107.02.20112000,00253237,2720416,280
08.02.201129.10.20132000,00251237,,7312561,86
29.10.201328.08.,00
34209,7352012,84

Тобто, після реалізації предмета іпотеки та надходження на рахунок банку коштів у розмірі 254871 грн., заборгованість ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором погашена в повному обсязі.

04 червня 2019 року представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності.

Здійснивши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності та поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, апеляційний суд приходить до висновку, що з відповідача на користь банку підлягає до стягнення 16375,16 грн. 3% річних за період з 28.08.2011 по 29.10.2013 та 12561,86 грн. втрат банку від інфляції за період з 28.08.2011 по 29.10.2013, всього 28937,02 грн.

Аргументи відповідача щодо безпідставності стягнення з нього 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний суд відхиляє у зв`язку з таким.

В розумінні вимог чинного законодавства три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, відповідальність, передбачена даною статтею 625 ЦК України носить компенсаційний характер, оскільки 3% річних та індекс інфляції виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, 3% річних та інфляційні втрати, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, й їх застосування не залежить від того, чи передбачені вони умовами укладеного між сторонами кредитного договору.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалення нового рішення у цій частині, про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В ході розгляду даної справи ПАТ «Державний ощадний банк України» було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 2752,28 грн.

Позовні вимоги позивача задоволено частково, на загальну суму 28937,02 грн., що становить 10,51 % від суми заявлених вимог.

З урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 289,37 грн. (2752,28 грн. х 10,51%).

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381, 383, 390 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2018 року в даній справі в частині задоволення позовних вимог і розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 16375,16 грн. 3% річних та 12561,86 грн. втрат банку від інфляції, всього 28937 (двадцять вісім тисяч дев`ятсот тридцять сім) грн. 02 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 289,37 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: