Єдиний унікальний номер 236/4421/18 Номер провадження 22-ц/804/1036/19
Єдиний унікальний номер 236/4421/18 Головуючий у 1 інстанції Ткачов О.М.
Номер провадження 22-ц/804/1036/19 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Біляєвої О.М., Тимченко О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №236/4421/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 січня 2019 року, ухвалене в місті Лиман Донецької області,

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що вона з 04 січня 1998 року по 10 травня 2017 року працювала на підприємствах Донецької залізниці. Наказом від 06 липня 2016 року за № 1/ос вона була прийнята до виробничого підрозділу «Станція Ясинувата» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на посаду начальника станційного технологічного центру обробки поїзної інформації та перевізних документів. 10 травня 2017 року вона звільнена зі станції Ясинувата за п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін (наказ від 10 травня 2017 року №60/ос). У день звільнення вона працювала та у цей день отримала трудову книжку та наказ про звільнення. Проте, з нею не було проведено повного розрахунку належних їй до сплати сум.

Просила суд стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за 2017 рік у розмірі 7515,14 гривень, залишок не виплаченої заборгованості за 2016 рік у розмірі 11919,87 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 96715,97 гривень та донарахувати по день фактичного розрахунку, моральну шкоду у розмірі 10000 гривень.

14 січня 2019 року позивач подала до суду заяву, в якій, зокрема, просила в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 гривень на її користь залишити без розгляду.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за 2017 рік у розмірі 7515,14 гривень та залишок не виплаченої заборгованості за 2016 рік у розмірі 11919,87 гривень. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір у дохід держави у розмірі 704,80 гривень. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць. В іншій частині позову відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав для його задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 січня 2019 року скасувати та ухвалите нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Суд першої інстанції в порушення вимог закону не надіслав відповідачу ухвалу про відкриття провадження у справі, не надав строк для подання відповідачем відзиву на позов, а також не надіслав відповідачу копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Також зазначив, що середній заробіток, який стягується у відповідності до статті 117 КЗпП України є санкцією за затримку розрахунку при звільненні і не є складовою заробітної плати. Позивач просила стягнути середній заробіток за час затримки виплат. Відповідно до статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору. Всупереч вимогам статті 185 ЦПК України суд першої інстанції не залишив позовну заяву буз руху у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору, а відкрив провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначила, що апеляційна скарга за змістом не відповідає дійсності та просила апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 січня 2019 року вважати складеною з порушеннями.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України визначено, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у позовній заяві, складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала у відповідача з 04 січня 1998 року по 10 травня 2017 року коли була звільнена за згодою сторін згідно ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.11-31).

Позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи (табуляграми) (а.с.23-31)

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з Регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в трудових відносинах до 10 травня 2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала усі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутня вина у нездійсненні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відмовляючи у стягненні моральної шкоди суд першої інстанції зазначив, що враховуючи відсутність навмисних дій з боку відповідача, тривалий час не звернення позивача з вимогами про стягнення моральної шкоди, ненадання суду доказів на підтвердження фізичних та духовних страждань, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

На підставі ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було достовірно встановлено, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем за період з березня 2017 року по травень 2017 року, з урахуванням зазначеного позивачем у позовній заяві виплаченого авансу у розмірі 2000 гривень, складає 7515,14 гривень, що підтверджується розрахунками заробітної плати за березень-травень 2017 року (а.с.23,24,25).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до норм ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Відповідачем зазначені суми не спростовані.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача даної суми заборгованості за період з березня 2017 року по травень 2017 року.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У позовній заяві ОСОБА_1 ставить питання про стягнення з відповідача на її користь залишку не виплаченої заборгованості за період з лютого по червень 2016 року в розмірі 11919,87 гривень.

Як вбачається з трудової книжки позивача НОМЕР_1 ОСОБА_1 працювала на різних посадах Державного підприємства «Донецька залізниця».

Наказом від 06 липня 2016 року № 1/ос з 08 липня 2016 року продовжено дію безстрокових трудових договорів у виробничому підрозділі «Станція Ясинувата» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з працівниками ДП «Донецька залізниця».

Отже, ДП «Донецька залізниця» є самостійним суб`єктом трудового права, як організація, що має статус юридичної особи.

За приписами частини четвертої статті 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно зі статтею 107 ЦК України, якою закріплено порядок припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення, після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб - правонаступників.

При цьому, відповідно до статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Моментом переходу прав до правонаступника юридичної особи вважається дата внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців в порядку, передбаченому статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань», тобто запису про припинення юридичної особи.

Відповідно до цивільного законодавства при реорганізації (злитті) юридичних осіб перехід прав і обов`язків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акту, в якому про це має бути зазначено, а правонаступництво вважається здійсненим з моменту виключення юридичної особи - попередника з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Оскільки немає завершення процесу припинення і відповідний запис до Єдиного державного реєстру не внесено, то ДП «Донецька залізниця» залишається юридичною особою, яка продовжує самостійно нести відповідальність за договорами та позадоговірними зобов`язаннями, що виникли за його участі.

Отже, обов`язок як роботодавця щодо виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з лютого 2016 року по червень 2016 року має нести саме ДП «Донецька залізниця».

Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» визначені правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі (далі - товариство).

Згідно зі статтею 2 цього Закону, утворення товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Зокрема у частині шостій наведеної норми зазначено, що товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - Постанова), прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити ПАТ «Укрзалізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі ДП «Донецька залізниця» згідно з додатком № 1.

За змістом пунктів 4 і 5 Постанови проведенню реорганізації (злиття) має передувати проведення інвентаризації майна підприємств, що реорганізуються (зливаються) та складання актів інвентаризації майна, після чого мають складатися та затверджуватися передавальні акти майна та зведені акти майна, що вносяться до статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця».

Відомості щодо наявності між ДП «Донецька залізниця» та ПАТ «Українська залізниця» передавального акту, який би підтверджував перехід від ДП «Донецька залізниця» всіх прав, активів, зобов`язань і боргів в статутний капітал ПАТ «Українська залізниця».

Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що майно (активи, власний капітал та зобов`язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції (далі майно), не включається до переліків і зведених актів інвентаризації майна, що затверджуються Міністерством інфраструктури відповідно до цього пункту, а відображається в балансі (крім зобов`язань підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території) і закріплюється в частині активів за публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» на праві господарського відання до проведення його інвентаризації та оцінки відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року № 604.

У пункті 1 частини другої Постанови Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року № 604 «Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції» передбачено, що під час проведення інвентаризації та оцінки майна: необхідно сформувати окремі акти обліку активів, власного капіталу і зобов`язань державних підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, за даними фінансової звітності за видами активів, власного капіталу та зобов`язань у розрізі статей балансу на останню дату, на яку надавалася фінансова звітність; сформувати окремі акти обліку активів, які розміщені на тимчасово окупованій території і обліковуються на балансах підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на іншій території України.

Пунктом 2 частини другої вказаної Постанови передбачено, що після завершення тимчасової окупації території Автономної Республіки Крам та м. Севастополя та завершення проведення антитерористичної операції провести інвентаризацію та оцінку майна і за результатами подати пропозиції щодо зміни статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця» згідно із законодавством.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Отже, задовольняючи вимоги про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період з лютого 2016 року по червень 2016 року, суд першої інстанції, не установивши, що ДП «Донецька залізниця» та його інформаційно-обчислювальний центр бере участь в процедурі реорганізації та правонаступництва ПАТ «Українська залізниця», а також, що його майно увійшло до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця»; неправильно застосував наведені норми матеріального права, а тому дійшов помилкового висновку про те, що відповідач має нести відповідальність за невиплачену заробітну плату за вказаний позивачем період.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з лютого по червень 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні в цій частині позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку при звільненні через настання форс-мажорних обставин.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 -ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги на порушення норм процесуального права не є підставами для скасування судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 15 січня 2019 року суддею Краснолиманського міського суду Донецької області прийнято ухвалу, якою відкрито спрощене позовне провадження (а.с.40).

Відповідно ч.1, 2 ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

В матеріалах справи відсутні відомості про направлення відповідачу копію ухвали та позовної заяви з документами.

Проте відповідно ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З ухвали Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 січня 2019 року вбачається, що судове засідання призначене на 24 січня 2019 року о 13 годині 00 хвилин без повідомлення сторін (а.с.40).

Отже, в даному випадку повідомлення про дату, час і місце засідання не було обов`язковим.

Відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Процесуальні порушення, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі не призвели до неправильного вирішення справи, а отже доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтовані.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що середній заробіток, який стягується у відповідності до статті 117 КЗпП України є санкцією за затримку розрахунку при звільненні і не є складовою заробітної плати, а отже позивач не звільнена від сплати судового збору за дану вимогу, проте всупереч вимогам статті 185 ЦПК України суд першої інстанції не залишив позовну заяву буз руху у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору та відкрив провадження у справі.

Зазначені доводи відповідача також є необґрунтованими виходячи з наступного.

Дійсно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати та за змістом ч.1 ст.117 КЗпП України є видом відповідальності роботодавця за порушення строків виплати належних звільненому працівникові сум, а отже позивач в цій частині не звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі Закон), судовий збір перераховується у безготівковій або готівковій формі.

Згідно вимог ст. 9 Закону, судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Відповідно ч.1 ст.4 Закону, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно до п/п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлена ставка судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Абзацом 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 01 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1762 гривні.

Отже, при поданні позовної заяви в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку сплаті підлягала ставка судового збору у розмірі 967,16 гривень (1%*96715,97 гривень, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

З матеріалів справи вбачається, що при поданні позовної заяви позивачем судовий збір не сплачено.

Ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 18 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме сплати судового збору за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди з відповідача.

14 січня 2019 року позивачем подано до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій зазначено, що позивач направляє оригінал квитанції про сплату судового збору в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 947,16 гривень від 10 січня 2019 року та просить відкрити провадження у справі. В частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 гривень на її користь залишити без розгляду.

До зазначеної заяви, на підтвердження сплати судового збору, додано квитанцію №0.0..1 від 10 січня 2019 року про сплату судового збору у розмірі 967,16 гривень.

Ураховуючи викладене, доводи відповідача про те що, всупереч вимогам статті 185 ЦПК України суд першої інстанції не залишив позовну заяву буз руху у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору та відкрив провадження у справі спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати за 2016 рік в порядку ст.376 ЦПК України скасуванню. У задоволенні цій частини позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити з мотивів, наведених вище.

Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач у грудні 2018 року звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку визначивши ціну позову за даними вимогами у розмірі 116150,98 грн.

За вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674- VI.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача у дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 272,53 грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог) за подання позовної заяви.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1742,25 грн.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, та враховуючи що позивач звільнена в частині вимог про стягнення заробітної плати, судові витрати відповідача у розмірі 1068,56 грн. необхідно компенсувати за рахунок держави.

Відповідно до частини 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи, що з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір у розмірі 272,53 грн. у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, а відповідачу за рахунок держави підлягає відшкодуванню судовий збір у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1068,56 грн., з держави на користь відповідача підлягає стягненню різниця у компенсації судових витрат у сумі 796,03 грн. (1068,56 грн. - 272,53 грн.)

Керуючись ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 січня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати за період з лютого 2016 року по червень 2016 року в розмірі 11 919 гривень 87 копійок скасувати і відмовити у задоволенні цих виог ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Судові витрати, понесені Акціонерним товариством «Українська залізниця» (вул. Тверська, 5, м. Київ, 03680, ) у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, пропорційно до задоволеної частини вимог 796 гривень 03 копійки компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: