22-ц/812/1370/19Провадження № 22-ц/812/1370/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Бондаренко Т.З.,

суддів - Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , відповідачів ОСОБА_2 ,1960 р.н., його представника ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 476/821/16-ц за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , 1960 року народження

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2019 року ухваленого під головуванням судді Баранкевич В.О.,

в приміщенні того ж суду по справі за позовом

ОСОБА_4

до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Єланецької райдержадміністрації Миколаївської області про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , який представляє інтереси в тому числі і малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення.

На обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначав, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 та земельної ділянки для обслуговування вказаного житлового будинку і господарських приміщень, площею 0, 25 га, земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,14 га. Позивачу стало відомо, що у його будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька останнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, вказані особи не є членами сім`ї позивача, не отримували дозволу на їх постійне проживання, лише є гостями в цьому будинку відвідини яких затягнулися.

Оскільки в добровільному порядку відповідачі не бажають виселятися з належного йому на праві власності будинку, порушуючи тим самим права позивача як власника будинку, останній просив задовольнити його позовні вимоги та виселити відповідачів із належного йому житлового будинку.

Відповідачем ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву, якою він просив суд про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на житловий будинок.

В обґрунтування зустрічного позову, ОСОБА_2 вказав, що 12 жовтня 1999 року між ним і ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого ОСОБА_2 купив, а ОСОБА_4 продав йому спірний житловий будинок.

На підтвердження своєї волі, ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 правовстановлюючі документи на вказаний спірний житловий будинок, а саме свідоцтво про право власності за законом, Державний акт на право власності на землю, реєстраційне посвідчення МБТІ, книжки про сплату комунальних платежів тощо та копію свого паспорту.

На момент укладення угоди будинок не був під забороною відчуження, не був предметом застави, та інші особи, які мали б на нього право були відсутні.

В підтвердження дійсних намірів сторін відповідачем було складено розписку про передачу грошових коштів у розмірі 800 доларів США в якості розрахунку за договором купівлі-продажу житлового будинку.

З посиланням на вказане, та вимоги ч. 2 ст. 220 ЦК України, посилаючись на те, що сторони досягли домовленостей щодо всіх істотних умов договору, проте ОСОБА_4 , як власник будинку ухиляється від укладання угоди в нотаріальному порядку, просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 12 жовтня 1999 року житлового будинку АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_2 , 1960 року народження та ОСОБА_4 і визнати за покупцем право власності на вказаний житловий будинок.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2019 року позов ОСОБА_4 задоволено, ухвалено про усунення перешкоди у користуванні приватною власністю шляхом виселення відповідачів із спірного житлового будинку.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок відмовлено. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, ОСОБА_2 , 1960 року народження просив рішення суду в частині відмови йому в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_7 , як представник позивача, не мала повноважень на пред`явлення позову до суду, проте районний суд не залишив позов ОСОБА_4 без розгляду.

Також, апелянт вказує на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази намагань позивача вирішення вказаного спору в позасудовому порядку, що прямо впливає на вирішення спору.

В апеляційній скарзі наголошується на тому, що суд, залучаючи орган опіки та піклування до участі у справі не визначив в повній мірі його процесуальний статус, тобто не вказав на стороні позивача чи відповідача залучається вказаний орган, а також не залучив до участі у справі законного представника малолітньої, чим позбавив малолітню особу належного захисту.

Апелянт також вказав на те, що без оскарження реєстрації місця проживання, позивач не мав права вимагати виселення відповідача, а також що суд не вірно оцінив докази щодо укладення між сторонами угоди купівлі-продажи спірного житлового будинку.

У відзиві на апеляційну скаргу поданому представником ОСОБА_4 ОСОБА_8 , зазначено, що судом вірно прийнято рішення про притягнення до участі у справі органу опіки та піклування, а також наголошувалося на наявності повноважень у представника відповідно до змісту нотаріально посвідченого доручення на представлення інтересів позивача з усіма необхідними повноваженнями в тому числі і подавати від його імені відповідні заяви. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, як зазначено у відзиві, суд вірно виходив з того, що сторони не досягли домовленості щодо всіх істотних умов договору.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23 лютого 1995 року та витягами про державну реєстрацію прав за № 87539380 від 19 травня 2017 року та № 130937994 та від 16 липня 2018 року (т.2 а.с.16,17).

Крім цього, відповідно до державних актів на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 № НОМЕР_2 серії МК № 757, ОСОБА_4 є власником земельних ділянок, розташованих за тією ж адресою в с. Уральське Калинівської сільської ради, площею 0, 25 га для обслуговування вказаного житлового будинку і господарських приміщень, та площею 0,14 га для ведення особистого підсобного господарства (т.1 а.с. 9,10).

Із довідок виконкому Калинівської сільської ради за №№ 353-355 від 19 березня 2018 року вбачається, що в спірному будинку з 29 лютого 2001 року на даний час зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а з 28 травня 2015 року в даному будинку зареєстрована онука ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.2 а.с.22-25).

Як на обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що з власником будинку ОСОБА_4 він досяг домовленості щодо продажу йому житлового будинку АДРЕСА_1 12 жовтня 1999 року, про що останній видав складену власноруч розписку. Проте від оформлення вказаної угоди відповідно до вимог закону, позивач ОСОБА_4 ухиляється.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Так, з пояснень позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні та його представників вбачається, що у належному йому будинку з його згоди проживала сестра ОСОБА_8 Проти проживання ОСОБА_2 , (1960 року народження) із сином ОСОБА_2 позивач не заперечував, оскільки вони проживали однією сім`єю з сестрою. Договору з ОСОБА_2 щодо продажу будинку договір не укладав, оскільки останній не розрахувався в повному обсязі, отримав від нього лише аванс. Розписку щодо отримання коштів написав в 2016 році, так як зі слів ОСОБА_2 така розписка йому була потрібна для отримання субсидії. Через деякий час звертався до ОСОБА_2 щоб той сплатив останню суму за будинок, відповідно до домовленості між ними, на що отримав відмову. Сестра проживала в спірному будинку до 2016 року (т.2 а.с.102-106).

Заперечуючи проти вказаних доводів ОСОБА_2 наполягав на тому, що будинок він купив і сплатив кошти в 1999 році, проте в 2016 році розписка була переписана через те, що змінилась назва вулиці на якій розташований будинок. Позивач ухиляється від оформлення договору купівлі продажу.

Таке ж зазначив в своїх показах і свідок ОСОБА_9 , який вказав, що дана розписка складалась через декілька років після передачі грошей та попередньо складеної розписки про отримання коштів за проданий будинок. Також свідок показав, що наміри щодо продажу будинку ОСОБА_4 під час складання розписки не змінив.

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_4 , його видано 11 вересня 2001 року, тому розписка, в якій йдеться посилання на цей паспорт, не могла бути видана позивачем в 1999 році (т.1 а.с. 179-181).

Таким чином слід вважати доведеним, що розписка про отримання коштів була складена саме в 2016 році.

Як вбачається із змісту ст. 44, ч. 2 ст. 47, 224 ЦК України, в редакції 1963 року, так і із змісту ст. 220 ЦК діючого в редакції з 2004 року, обов`язковою умовою їх застосування є наявність письмової домовленості поміж іншим щодо ціни проданого майна.

Отже, з системного аналізу наведених норм слідує, що умовами їх застосування та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту досягнення між сторонами всіх істотних умов договору в письмовому порядку та безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, а також втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, тоді як саме лише небажання сторони правочину нотаріально посвідчувати договір не може бути підставою для визнання такого договору дійсним.

Як вбачається із змісту наявної в матеріалах справи розписки, в ній лише зазначено про отримання 800 доларів США ОСОБА_4 від ОСОБА_2 за проданий будинок, проте за яку ціну сторони домовилися продати будинок в розписці не зазначено (т.1 а.с.140).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 228 ЦК України в редакції 1963 року та ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За такого, сам по собі факт отримання певної суми грошей позивачем не свідчить про досягнення сторонами всіх необхідних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі і ціни спірного житлового будинку.

Як слідує з пояснень позивача, саме тому, що відповідачем не було сплачено повну суму вартості будинку, не йшлося про оформлення договору. Таке пояснення підтверджується і самим фактом складання саме розписки в 2016 році, а не оформлення власне самого договору.

ОСОБА_2 в зустрічній позовній заяві не зазначає обставини та причини ухилення позивача від нотаріального укладання договору, тобто в який строк чи конкретну дату сторони домовлялися оформити нотаріально договір, чи призначався нотаріусом за заявою будь-кого із сторін конкретний день для відповідного оформлення договору, однак таке не відбулося через неявку позивача, як власника будинку. Не були надані суду і докази такого ухилення з інших причин, а ніж тих на які вказує в судовому засіданні ОСОБА_4 , як то не повний розрахунок за спірний будинок.

Також в судовому засіданні ОСОБА_2 не надав доказів щодо остаточної втрати можливості нотаріального оформлення правочину щодо продажу спірного будинку.

Отже сторони не досягли всіх істотних умов договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, що і обумовило небажання власника будинку укладати такий договір нотаріально. Така відмова власника укладати договір купівлі-продажу належного йому будинку - не є ухиленням від укладання погодженого договору в розумінні положень ст. 220 ЦК України.

Домовленості щодо умов продажу спірного будинку сторони не досягли і під час судового розгляду даної справи, тому районний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції ВС викладеній в постанові по справі № 665/2266/16-ц від 04 березня 2019 року.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Так із встановлених обставин у даній справі слідує, що вселення ОСОБА_2 та його сина ОСОБА_2 , відбулося з відома власника ОСОБА_4 , проте таке вселення було обумовлено спільним проживанням останнього з його сестрою, а в подальшому і намірами продажу будинку відповідачу ОСОБА_2

Однак, сестра ОСОБА_8 в спірному будинку припинила проживання, а щодо укладання договору сторони не досягли всіх необхідних умов.

За такого, подальше проживання в спірному будинку відповідачів є безпідставним, та таким що порушує права власності позивача ОСОБА_4 та перешкоджає останньому в розпорядженні своєю власністю. Тому районний суд, дійшов обґрунтованого висновку про усунення перешкод у користуванні приватною власністю позивача шляхом виселення відповідачів ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_2 з малолітньої донькою ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому районний суд вірно зазначив, що тривалий строк користування відповідачами спірним житлом, сплата ними комунальних послуг, враховуючи, що вони не являються членами сім`ї власника, а є тимчасовими мешканцями, не може бути підставою для відмови у захисті прав власника на користування та розпорядження належним йому на праві власності житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 не мала повноважень на подання позову до суду, не можна прийняти до уваги, оскільки відповідно до наданого доручення від 10 лютого 2016 року ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_8 представляти його інтереси з усіма необхідними повноваженнями поміж іншим, в усіх державних органах з питань управляння, користування та розпорядження належним йому на праві власності будинком та надано право подавати від його імені відповідні заяви (т.1 а.с. 11). Крім цього позивач ОСОБА_4 був присутній в судовому засіданні 03 жовтня 2018 року під час якого особисто підтримав позов та надав відповідні пояснення і наполягав на представництві його інтересів в суді саме ОСОБА_8 (т.2 а.с.102-106).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не намагався вирішити спір в досудовому порядку також не можуть вплинути на правильність висновків суду, оскільки таке не передбачено законом, як обов`язкова умова звернення до суду, а крім цього можливість добровільного врегулювання спору була у сторін і під час розгляду справи судом першої і апеляційної інстанції. Проте сторони правом на укладання мирової угоди в суді не скористалися.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 вказує на порушення судом порядку залучення до участі у справі органу опіки та піклування, оскільки районний суд не визначив в повній мірі статус цього органу та не залучив до участі у справі законного представника малолітньої дитини не забезпечивши таким чином належний захист ОСОБА_11 , 2015 року народження. Проте даний довід також не можна в повній мірі прийняти до уваги.

Так, у даній справі як відповідач приймав участь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є батьком малолітньої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до вимог 59 ЦПК України, законними представниками малолітньої особи є її батьки.

Таким чином, ОСОБА_2 1989 року народження, приймаючи участь у розгляді даної справи в якості відповідача, діяв також і як законний представник своєї малолітньої доньки ОСОБА_12 , 2015 року народження. Зазначення в рішенні суду малолітньої ОСОБА_11 в самостійному статусі відповідача та залучення до участі у справі додатково органу опіки та піклування, хоча формально і не відповідає процесуальним нормам, проте враховуючи участь у даній справі законного представника малолітньої дитини, тобто її батька ОСОБА_2 , свідчить про належне представництво в суді інтересів малолітньої.

Крім того, ОСОБА_2 , який є батьком малолітньої та її законним представником апеляційну скаргу не подавав, тому посилання апелянта ОСОБА_2 на порушення прав малолітньої є безпідставними.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на те, що наявність офіційної реєстрації місця проживання в спірному будинку є перешкодою його виселення. Однак, реєстрація місця проживання не утворює для особи будь-яких майнових чи інших прав щодо житлового приміщення, в тому числі і не породжує самостійного права на проживання в цьому приміщенні, а лише підтверджує факт його проживання за цим адресом. Проте, факт проживання відповідачів в спірному будинку, окрім реєстрації, визначається і позивачем.

Апелянт крім цього зазначає також, що моментом укладання договору є 12 жовтня 1999 року, а також що власник будинку ОСОБА_4 не заперечував щодо проживання відповідачів тривалий час в спірному будинку де вони укладали всі необхідні договори на користування комунальними послугами та отримували відповідні довідки Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області щодо свого проживання у вказаному будинку, проте такі доводи з наведених вище підстав не впливають на висновки суду.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , 1960 року народження залишити без задоволення.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 21 жовтня 2019 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова