Дата документу 13.06.2019 Справа № 333/3749/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/3749/18 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/1783/19 Холод Р.С.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Кухаря С.В.

Онищенко Е.А.

За участю секретаря: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення умов користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до ОСОБА_2 про встановлення умов користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до договору дарування від 13.11.2004 року, йому на праві власності належить домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

05.08.2006 року у цьому будинку була зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , яка до теперішнього часу там і мешкає.

Вказує, що відповідач на теперішній час не є членом його сім`ї, тому він звертався до суду із позовом про усунення перешкод з боку ОСОБА_2 у користуванні його житлом. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.04.2017 року усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20.07.2017 року рішення суду першої інстанції було скасовано і відмовлено у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1

У зв`язку з тим, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20.07.2017 року було встановлено, що ОСОБА_2 набула право на особистий сервітут по користуванню будинком, але обсяг її прав не визначено, то 23.01.2018 року він запропонував відповідачу проект договору про встановлення сервітуту з чіткими його умовами.

01.02.2018 року своїм листом відповідач відмовила йому у підписанні даного договору. Зазначає, що домовленість по умовах сервітуту між ними не досягнута.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд встановити ОСОБА_2 право користуватися кімнатою, позначеною літ. «А6», житловою площею 9,7 кв.м. у будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та встановити плату за користування цим житловим приміщенням у розмірі 1 500 грн. без урахування плати за комунальні послуги.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2019 року у задоволені позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом невірно застосовані норми Житлового Кодексу України, не надана належна оцінка доказам по справі, не встановлено дійсних обставин по справі. А тому висновок суду про відмову у задоволені позову є необґрунтованим. Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не зазначено, які приміщення залишаються у спільному користуванні, що унеможливлює взагалі користуватися відповідачем житловим приміщенням.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулює.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що на підставі договору дарування від 13.11.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Грибачовою Л.Д. ОСОБА_1 є власником 12/25 частини домоволодіння з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 513 м2.

З копії технічного паспорту на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , інвентарний № 11847 , реєстровий № 66/9858 кімната, за якою він просить встановити право відповідача користування зазначена як «1-6/9,7», житловою площею 9,7 м.

ОСОБА_1 звертався до суду із позовом про усунення перешкод з боку ОСОБА_2 у користуванні його житлом. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.04.2017 року позов було задоволено: усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20.07.2017 року рішення суду першої інстанції було скасовано і відмовлено у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1

У рішенні апеляційної інстанції встановлено, що з грудня 2003 року по травень 2016 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, від спільного проживання мають доньку ОСОБА_3 . ОСОБА_2 з 05.08.2006 року була зареєстрована в будинку позивача як член його сім`ї та, відповідно, набула права користування будинком як член сім`ї власника. Згідно ч.5 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватись займаним приміщенням. Отже, в даному випадку сервітут на користування приміщення власника у члена сім`ї власника виникає в силу закону та захищений законом. Тобто, можна дійти висновку, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20.07.2017 року ОСОБА_4 фактично встановлено сервітут, який виник в силу закону та захищений законом.

Згідно ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Стаття 64 ЖК України визначає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Статтею 65 ЖК України передбачено, що особи, які вселились у жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування цим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем і членами його сім`ї, які з ним проживають, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України.

Відповідно вказаної норми плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що за ОСОБА_2 як за колишнім членом сім`ї власника - позивача ОСОБА_1 залишилося право користуватися житловим приміщенням, а саме: 12/25 частинами домоволодіння з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , відповідає наведеним вище обставинам.

ОСОБА_1 як власник житла визначив відповідачу кімнату для користування, а саме: №1-6/9,7 (згідно технічного паспорту), при цьому не зазначено, які приміщення залишаються у спільному користуванні, що порушує права відповідача як володільця сервітуту.

Крім того, вимога про стягнення з ОСОБА_2 плати за користування житловим приміщенням в розмірі 1500 грн., без урахування плати за комунальні послуги є також недоведеною, оскільки суду не надано належних обґрунтованих доказів зазначеної суми, а лише копії з сайту «ОЛХ».

З урахуванням викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов задоволенню не підлягає.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, а саме щодо вільного користуванню власністю та наданні відповідних доказів, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2019 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 18 червня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко