КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 755/14934/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Шевченко В.М.

18 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Другого Київського відділу виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області заступника начальника відділу Васильєвої Світлани Олегівни та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, в якій просила визнати бездіяльністю відмову державного виконавця у скасуванні арешту;

скасувати арешт, накладений на все майно ОСОБА_1 , а саме: - реєстраційний номер обтяження: 12922208 зареєстроване 13.01.2016;

арешт нерухомого майна, підстава виникнення обтяження: постанова, Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 46452133, виданий 05.02.2015, видавник: ОСОБА_5, Другий Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Одеська обл.; зобов`язати Другий Київський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області винести постанову про зняття арешту на все майно, яке належить заявнику.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року скаргу задоволено частково. Визнано бездіяльність державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Васильєвої С.О. у відмові в скасуванні арешту неправомірною. Зобов`язати Другий Київський відділ державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області усунути порушення шляхом винесення у виконавчому провадженні № 46452133 постанови про зняття арешту на все майно, яке належить ОСОБА_1 .

В іншій частині скарги - відмовлено.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7013/2019
В апеляційній скарзі Другий Київський відділ виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні скарги. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що скаржник просить скасувати арешт, що не відповідає суті скарги, зловживає своїми процесуальними правами. Зазначає, що Другий Київський відділ державної виконавчої служби в особі начальника відділу Шевченко Є.О. надали відповідь в межах та на виконання норм закону, тому відсутня бездіяльність ОСОБА_2 , оскільки зазначена відмова була підписана та видана начальником відділу.

Ухвала суду в частині відмови у задоволенні скарги не оскаржується, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначив, що арешт майна заявника в межах виконавчих проваджень був застосований з матою забезпечення примусового виконання виконавчих документів, однак зобов`язання, яке стало підставою для застосування арешту, на даний момент відсутнє, виконавче провадження завершене, фактичні дії по виконанню виконавчого листа не проводилися, тому наявність зазначеного арешту майна, що належить заявнику чинить перешкоди у здійсненні прав власника (розпоряджання своїм майном) і така невизначеність становища заявника є неправомірною, а обмеження прав є безпідставним.

У судовому засіданні ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін.

Другий Київський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області свого представника в судове засідання не направив, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про часткове задоволення скарги, суд першої інстанції виходив з того, що скарга на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання вчинити певні дії є обґрунтованою і підлягає задоволенню в частині визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною та зобов`язання державного виконавця усунути порушення; в частині скасування судом арешту підлягає відмові, оскільки таке поновлення порушеного права боржника в рамках розгляду скарги на дії державного виконавця статтею 451 ЦПК України не передбачено.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва видано виконавчий лист № 755/21367/14-ц від 30.10.2014 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь «ПАТ «УКРСОЦБАНК» 721 512, 68 грн.

25.02.2015 на виконання зазначеного виконавчого листа державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 46452133 та на підставі заяви стягувача було винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 46452133.

Згідно із інформацією з Інформаційною довідкою, сформованою 25.08.2018 та підтверджено у відзиві державного виконавця, все нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , знаходиться під обтяженням на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 46452133, постанова видана Другим Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

25.12.2015 винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу, у зв`язку з чим виконавче провадження № 46452133 було завершене на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»в редакції 1999 року та повернуто виконавчий документ стягувачу.

31.08.2018 ОСОБА_3 - представника боржника ОСОБА_1 , звернувся до Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області із заявою про скасування арешту на нерухоме майно.

18.09.2018 начальником відділу Шевченко Є.О. надано відповідь № 25285 на вказану заяву, в якій було відмовлено у скасуванні арешту, у зв`язку із відсутністю інформації про сплату виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

ОСОБА_1 зазначила, що в подальшому добровільно виконала боргові зобов`язання перед стягувачем, у зв`язку з чим звернулася до суду із відповідною скаргою.

При розгляді справи в суді першої інстанції суд правильно встановив, що на час виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про виконавче провадження» N 606-XIV в редакції від 21 квітня 1999 року зі змінами та доповненнями (далі Закону).

За приписами статті 30 даного Закону державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 47 даного Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ст. 50 Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що у разі завершення виконавчого провадження, арешт, накладений на майно боржника, знімається.

Матеріали справи свідчать та знайшло своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, що постановою державного виконавця від 25.12.2015 повернено виконавчого листа стягувачу, тобто виконавче провадження № 46452133 завершено.

На даний час нерухоме майно ОСОБА_1 знаходиться під арештом, накладеного під час провадження виконавчих дій у ВП № 46452133.

ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (стягувач, правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк») надано довідку про відсутність заборгованості від 08.05.2018 № 42/5.

Таким чином, ОСОБА_1 виконано в повному обсязі зобов`язання за договорами кредиту № 2006/670/56 від 24.05.2016 та № 2006/670/141 від 13.11.2016.

Згідно з ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, рішення суду обов`язкові до виконання та державний виконавець, зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження всі заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявністьіснування арешту у завершеному виконавчому провадженні при фактичному виконанні боржником в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом, виконавче провадження по виконанню постанови про стягнення виконавчого збору не відкривалося, тому ОСОБА_1 взагалі не є боржником у розумінні Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Другого Київського відділу виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 20.06.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова