Дата документу 10.06.2019 Справа № 331/4084/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 331/4084/18 Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
№ 22-ц/807/1588/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона працювала в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області з 15.11.2012 року, згідно із наказом № 231-о від 15.11.2012 року на посаді інспектора відділу фінансового забезпечення.

Наказом № 173-о від 31.10.2016 року вона звільнена із займаної посади за переведенням до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області 31.10.2016 року.

У грудні 2017 року вона була змушена звернутися до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача про визнання дій протиправними та незаконними, зобов`язання вчинити певні дії, наслідком чого, 13.04.2018 року рішенням Запорізького окружного адміністративного суду у справі 808/3707/17 її позов задоволено, та визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 30.03.2017 № 58-о «Про внесення змін до наказів Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області» в частині присвоєння їй 8 рангу державного службовця категорії «В»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області присвоїти їй 7 ранг державного службовця категорії «В» з 01.05.2016 року та внести відповідний запис у трудову книжку; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок та виплату різниці у надбавці до посадового окладу за присвоєний 7 ранг державного службовця ОСОБА_1 , у відповідності до додатку 2 постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 №292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» з 01.05.2016 року, рішення набуло законної сили та не скасоване.

Після отримання Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.04.2018 року, вона 21.04.2018 року звернулася до відповідача з вимогою про виплату коштів відповідно до окладу, надання деяких довідок та наказів стосовно неї та провести виплату коштів середнього заробітку за весь період затримки при розрахунку

- по фактичну дату перерахунку належних їй коштів, у зв`язку з донарахуванням надбавки за 7 ранг державного службовця.

27.04.2018 року відповідачем видано Наказ № 75-о, яким їй присвоєно з 01.05.2016 року сьомий ранг державного службовця категорії «В» та нарахована і виплачена різниця у надбавці з 01.05.2016 року по 31.10.2016 року, які виплачені 27.042018 року, а також внесено відповідний запис у трудову книжку.

Таким чином, відповідач виконуючі рішення суду від 13.04.2018 року визнав, що неправомірно не виплачував позивачу різницю у надбавці з 01.05.2016 року по 31.10.2016 року, та які були виплачені лише 27.04.2018 року.

Після виплати відповідачем грошових коштів, а саме 27.04.2018 року, вона отримала від відповідача 08.05.2018 року відповідь, що усі суми ним виплачені, а виплата коштів середнього заробітку за весь період затримки при розрахунку рішенням суду не передбачено.

Після відповіді відповідача, вона 15.05.2018 року вдруге направила на адресу відповідача заяву з вимогою провести розрахунок про виплату коштів середнього заробітку за весь період затримки при розрахунку, а саме з 01.11.2016 року по фактичний день виплати 27.04.2018 року, оскільки остаточного розрахунку на дату звільнення - 31.10.2016 року проведено не було.

02.06.2018 року нею отримано відмову у виплаті коштів середнього заробітку за весь період затримки при розрахунку з 01.11.2016 року по 27.04.2018 рік, без обґрунтування відмови.

Фактична виплата грошових коштів відповідачем відбулася 27.04.2018 року, таким чином, зі дня її звільнення та по день фактичної виплати доплат до заробітної плати пройшло 374 робочі дні.

Згідно довідки виданої відповідачем від 03.05.2018 року № 8604/04 складовими для розрахунку середньої заробітної плати є посадовий оклад, 7 ранг державного службовця категорії «В», надбавка за вислугу років - 9%, а також надано розрахунок середньоденного заробітку за два календарні місяці роботи станом на вересень - жовтень 2016 року склала 186.03 грн.

У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при її звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 374 робочі дні, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 56008 грн. 05 коп., за вирахуванням ПДФО та військового збору.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2019 року позовну заяву задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.11.2016 року по 21.01.2019 року в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на її користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.11.2016 року по 21.01.2019 року в сумі 56008,05 гривень.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що судом першої інстанції було помилково застосовано принцип співмірності. Висновки суду щодо застосування принципу співмірності та зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, на думку скаржника, не можуть бути підставою для позбавлення її права на вказані виплати.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відповідно до ст.360 ЦПК України, надала відзив на апеляційну скаргу, згідно якого представник вважає, що рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 21.01.2019 року прийняте з дотриманням норм процесуального та матеріального права, оскільки судом були враховані всі обставини справи та дотримані принципи розумного балансу між приватним та публічними інтересами сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги, першої інстанції врахував спірну суму надбавки, на яку мала право ОСОБА_1 , частку, яку вказана сума становить у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно з середнім заробітком, враховуючи принцип співмірності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і набутим доказам.

Частина четверта статті 43 Конституції зазначає, що кожен має право на належні, безпечні умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч.1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Так відповідно до рішення Запорізького окружного адміністративного суду у справі 808/3707/17 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 30.03.2017 № 58-о «Про внесення змін до наказів Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області» в частині присвоєння їй 8 рангу державного службовця категорії «В»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області присвоїти їй 7 ранг державного службовця категорії «В» з 01.05.2016 року та внести відповідний запис у трудову книжку; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок та виплату різниці у надбавці до посадового окладу за присвоєний 7 ранг державного службовця ОСОБА_1 , у відповідності до додатку 2 постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 №292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» з 01.05.2016 року, рішення набуло законної сили та не скасоване.

На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.04.2018 року (справа № 808/3708/17) 27.04.2018 року відповідачем видано Наказ № 75-о, яким присвоєно позивачу з 01.05.2016 року сьомий ранг державного службовця категорії «В» та нарахована і виплачена різниця у надбавці з 01.05.2016 року по 31.10.2016 року в розмірі 1024,69 грн. які виплачені 27.04.2018 року, а також внесено відповідний запис у трудову книжку.

За змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 p. № 100 (з наступними змінами і доповненнями).

Фактична виплата грошових коштів відповідачем відбулася 27.04.2018 року, таким чином, зі дня звільнення позивачки та по день фактичної виплати доплат до її заробітної плати пройшло 374 робочих днів.

Згідно довідки виданої відповідачем від 03.05.2018 року № 8604/04 складовими для розрахунку середньої заробітної плати є посадовий оклад, 7 ранг державного службовця категорії «В», надбавка за вислугу років - 9%, а також надано розрахунок середньоденного заробітку за два календарні місяці роботи станом на вересень - жовтень 2016 року склала 186.03 грн.

У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 , а з моменту звільнення по день постановлення рішення пройшло 575 робочих днів, середній заробіток за час затримки складає - 93400 грн. 08 коп.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Вказана правова позицію узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені в постановах №552/993/17 від 25.07.2018 та №396/100/17 від 25.04.2018 року.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачу при звільненні не було виплачено належний розрахунок, тому на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням принципу співмірності з сумою, яка не була виплачена ОСОБА_1 при звільненні.

Апеляційний суд вважає, що розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, визначений судом першої інстанції, є розумним, виваженим та справедливим.

Інші обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції було дотримано норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції з`ясовані всі обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, дана належна оцінка письмовим доказам у сукупності з доводами сторін, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, що викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального законів, тому підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст.ст. 7, 247, 263, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 10 червня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков