Справа № 654/637/19
Провадження №4-с/654/7/2019
УХВАЛА

18 червня 2019 року Голопристанський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Сіянко В.М.,

за участю секретаря Петришак В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу представника стягувача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову приватного виконавця про опис та арешт майна боржника, -

УСТАНОВИВ:

21 лютого 2019 року ОСОБА_2 , представляючи інтереси ОСОБА_1 , звернулася до суду з вищевказаною скаргою, в якій просила визнати протиправною та скасувати постанову про опис та арешт майна боржника від 18.12.2018 у зведеному виконавчому провадженні №57555111.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що 11.02.2019, після ознайомлення з матеріалами справи №654/4776/18, де знаходилась копія оскаржуваної постанови, ОСОБА_2 прийшла до висновку про незаконність даного документу, оскільки опис майна було проведено формально, викладені в ньому відомості щодо майна не відповідають дійсності, позначено літерами об`єкти без наявності технічної документації на будинок, не вірно визначена кількість майна, взагалі не описано рухоме майно, що вказує на поверхневий підхід приватного виконавця до виконання судового рішення, яким було надано дозвіл на примусове проникнення до житла, нежитлових приміщень, незавершеного будівництва чи іншого володіння боржника.

Крім цього, зазначила, що не дивлячись на наявність в матеріалах виконавчого провадження її вмотивованого клопотання про передачу на відповідальне зберігання описаного майна саме їй, приватний виконавець безпідставно визначив зберігачем сина боржниці ОСОБА_3 , що на думку ОСОБА_2 , свідчить про упереджене ставлення виконавця до її довірительки.

06.03.2019р. приватний виконавець Манікін Д.С. подав до суду заперечення на скаргу, обґрунтовуючи свою позицію тим, що оскаржувана постанова вже була предметом судового розгляду по справі №654/4776/18, за результатом якої ухвалою суду від 15.01.2019 в задоволенні скарги було відмовлено. Також, виконавець посилається на пропущення заявником строків подання скарги, оскільки ОСОБА_2 майже відразу була обізнана про наявність постанови від 18.12.2018р., яка неодноразово згадувалася в листах та клопотаннях, якими обмінювалися сторони, а тому мала змогу дізнатися про її зміст шляхом ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження чи через вільний та безоплатний доступ до АСВП у мережі Інтернет. Тобто, заявниця володіла безліччю можливостей, щоб дізнатися про порушення прав та інтересів її довірительки набагато раніше ніж 11.02.2019р.

По суті вимог скарги вказав, що під час вчинення виконавчої дії, результатом якої стало складання оскаржуваної постанови, він діяв в точній відповідності з вимогами ст.. 56 ЗУ «Про виконавче провадження». Відомості про нерухомі об`єкти, які були ним описані зазначалися з урахуванням даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Об`єкти, які фактично знаходяться на території, однак не зареєстровані як нерухомість, до опису не включалися. Також, наявність в матеріалах виконавчого провадження документів, які вказують на належність рухомого майна, що знаходиться в АДРЕСА_1 , іншим особам, а не боржниці, свідчать про відсутність підстав для їхнього опису. Крім цього, вважає необґрунтованим та безпідставним посилання заявника з приводу визначення зберігачем майна ОСОБА_3 , оскільки останній є не тільки сином боржниці, але й стягувачем по зведеному виконавчому провадженню, тобто наділений таким же спектром прав, як і ОСОБА_1 та більш того проживає за адресою знаходження майна, що сприяє в його належному збереженні. За цих обставин, просив в задоволенні скарги відмовити.

В судовому засіданні сторони залишилися на своїх позиціях викладених в скарзі та запереченнях.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цієї справи та справи №654/4776/18, дійшов до висновку, що заперечення приватного виконавця щодо пропущення заявником строку подання скарги є слушними та заслуговують на увагу суду з наступних підстав.

За нормами статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон), виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад, зокрема забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч.1 Закону, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Порядок розгляду скарг регламентований розділом VII Цивільно-процесуального кодексу України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи (ч.1 ст. 449 ЦПК України).

Вказане положення узгоджується з ч.5 ст. 74 Закону, за якою рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу I Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу I Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини").

Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу I Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу I Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.

ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 2005 року у справі "Салов проти України" зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову "передбачений законом", є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатись "законом", якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія. Крім того, ЄСПЛ підкреслює, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості й статусу тих, до кого він застосовується.

ОСОБА_2 , оскаржуючи рішення приватного виконавця від 18.12.2018р., звернулася до суду лише 21 лютого 2019р., тобто з очевидним та досить значним пропущенням десятиденного строку на подачу скарги. При цьому, клопотань про його поновлення заявник перед судом не заявляє.

Обґрунтовуючи подачу скарги, ОСОБА_2 посилалась на те, що зі змістом оскаржуваної постанови вона була ознайомлена лише 11.02.2019р., а тому строк нею пропущено не було.

Однак, вказані доводи суд не сприймає як належні та поважні, оскільки з долучених до справи письмових доказів вбачається наступне.

07.12.2018р. ОСОБА_2 звернулася до приватного виконавця Манікіна Д.С. з адвокатським запитом, в якому просила повідомити про виконання останнім постанови Херсонського апеляційного суду щодо примусового проникнення до житла, нежитлових приміщень, незавершеного будівництва чи іншого володіння боржника для проведення виконавчих дій та надати їй постанову про опис та арешт майна.

20.12.2018р. за № 2873 приватний виконавець повідомив заявника про проведення опису та арешту майна ОСОБА_4 та складання відповідної постанови, датованої 18.12.2018р., копія якої була направлена ОСОБА_2 за вказаною нею адресою, що підтверджується журналом реєстрації вихідної кореспонденції.

Також інформація про проведення 18.12.2018р. опису майна боржника міститься в листі приватного виконавця від 03.01.2019р. №7, яке було направлено в тому числі і ОСОБА_2 та було нею отримано, про що свідчить її зворотній лист від 10.01.2019р.

Відомості про винесення оскаржуваної постанови також містяться і в листі ОСОБА_5 адресованого заявниці 25.01.2019 за № 245.

Крім цього, суд бере до уваги, що постанова приватного виконавця від 18.12.2018р. з інших підстав вже була предметом оскарження та судового розгляду по справі №654/4776/18. В змісті своєї скарги від 27.12.2018р. ОСОБА_2 особисто зазначала, що про постанову дізналася 21.12.2018р.

Отже, будучи достеменно обізнаною про наявність постанови, ОСОБА_2 мала змогу ознайомитися з її змістом в будь-який зручний для себе час та спосіб і тим самим дізнатися про порушення прав її довірительки, що власне нею зроблено не було без будь-яких видимих на те причин.

Відтак, аналізуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що заявницею було пропущено десятиденний строк на подачу скарги і остання могла передбачити для себе відповідні наслідки несвоєчасності її подання.

Суд наголошує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування.

Водночас за правилами статей 120, 122, 127 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом установлено неможливість такого поновлення.

Крім того, відповідно до частини другої статті 449 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Отже, керуючись приписами ч.2 ст. 126 ЦПК України, якою передбачено, що документи подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, суд, врахувавши відсутність клопотання про поновлення строку, вважає за необхідне скаргу ОСОБА_2 на постанову приватного виконавця від 18.12.2018р. залишити без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 120, 122, 124, 126, 447-451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу представника стягувача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову приватного виконавця про опис та арешт майна боржника залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Херсонського апеляційного суду безпосередньо або через Голопристанський районний суд Херсонської області.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяВ. М. Сіянко