Провадження № 22-ц/802/533/19 Категорія: 29 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

секретар судового засідання - Галицька І.П.,

з участю представника позивача - Пивовара В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою позивача - Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

15 листопада 2018 року Головне управління Державної фіскальної служби у Волинській області звернулося до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 серпня 2018 року кримінальну справу № 0314/1592/2012 про обвинувачення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 212, ст. 219 КК України закрито, а цивільний позов до ОСОБА_1 про стягнення завданих злочином збитків залишено без розгляду.

Зазначеною постановою встановлено, що ОСОБА_1 , як службова особа підприємства - директор ТОВ «Діалект» своїми умисними діями, що полягають в умисному ухиленні від сплати податків, що входять до системи оподаткування, введених у встановленому законом порядку, що призвели до фактичного ненадходження до бюджету коштів у великих розмірах, вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 212 КК України.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на користь державного бюджету збитки у розмірі 1 290 124 грн., завдані вчиненням вказаного кримінального правопорушення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2019 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що стягнення коштів, які не надійшли до бюджету у вигляді податків в результаті скоєння злочину ОСОБА_1 , має відбуватися не з керівника підприємства, винного у скоєнні цього злочину, а винятково з платника податків, податкові зобов`язання якого не були сплачені, яким являється юридична особа - ТОВ «Діалект».

Апеляційний суд погоджується із такими висновками.

Відповідно до вимог ст.48 ЦПК України, крім фізичних і юридичних осіб, держава являється самостійною стороною (позивачем або відповідачем) у цивільному процесі.

Із позовної заяви вбачається, що правовою підставою для стягнення збитків, якими є несплачений ОСОБА_1 , як службовою особою платника податку - директором ТОВ «Діалект» до бюджету за 2008-2009 роки податок на додану вартість на загальну суму 1290124 грн., зазначено ч.1 ст.1166 ЦК України. (а.с.1-2).

Відповідно до ч.1 с.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зазначена правова норма передбачає відшкодування винною особою майнової шкоди, завданої особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкоди, завданої майну фізичної або юридичної особи, а не завданих державі збитків у вигляді несплачених податків.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 обвинувачувався за ч.2 ст.212 КК України, яка передбачає не відповідальність за заподіяння шкоди особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, або шкоди, завданої майну фізичної або юридичної особи, а передбачає відповідальність за ухилення від сплати податків, що входять в систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, які не надійшли до бюджетів держави.

Стягнення податків урегульовано іншими правовими нормами, оцінку яким дав суд першої інстанції, а не статтею 1166 ЦК України, на підставі якої заявлено позов.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що з 04.06.2010 року стан суб`єкта ТОВ «Діалект» припинено - відхиляються апеляційним судом, оскільки не впливають на правильність ухваленого рішення.

Статтею 111 Податкового кодексу передбачено перелік відповідальності відповідних посадових осіб з питань дотримання податків - це фінансова, адміністративна і кримінальна. Цивільна відповідальність не передбачена.

У зв`язку із цим ОСОБА_1 і обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, як службова особа платника податку - директор товариства.

Згідно з ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Виходячи з наведеного, повно і об`єктивно дослідивши всі обставини справи та давши їм вірну правову оцінку, суд обґрунтовано відмовив у позові.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача - Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді