Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2019 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючої-судді - Бенца К.К.,

при секретарі Вереш А.В.

за участю:

представника позивачів ОСОБА_1

представника відповідача Дорош І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгороді, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович , міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню. Позов обгрунтовувано тим, що у червні 2015 року позивачам стало відомо про те, що 30.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. на користь ПАТ «АЛЬФА- БАНК» було вчинено декілька виконавчих написів про звернення стягнення з ОСОБА_2 , як боржника, та ОСОБА_3 , як майнового поручителя.

Про існування виконавчих написів за якими вони є боржниками позивачам стало відомо тільки після ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень відкритих державним виконавцем MB ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції на підставі: виконавчого напису №4369 вчиненого 30.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «АЛЬФА-БАНК» заборгованості в сумі 105 992.97 грн.; виконавчого напису №4368 вчиненого 30.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «АЛЬФА-БАНК» заборгованості в сумі 2 348 959,61 грн.; виконавчого напису № 4367 вчиненого 30.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про звернення стягнення на рухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_3

Позивачі зазначають, що під час вчинення виконавчих написів, нотаріусом не було дотримано вимог чинного законодавства, зокрема приписів ЗУ Про нотаріат.

Вчиняючи вищезазначені виконавчі написи, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. не врахував та не перевірив у достатній мірі факт наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» про безспірність заборгованості. Нотаріусом вчинено виконавчі написи за відсутності передбачених законодавством документів, що підтверджували безспірність їх заборгованості перед відповідачем. Розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та пені у виконавчих написах зроблено банком одноособово без урахування думки та позиції позичальника ОСОБА_2 і майнового поручителя ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_2 вважає, що сума невиконаних зобов`язань вказана у виконавчих написах не може складати 105 992.97 грн. та 2 348 959.61 грн. у зв`язку з частковим погашенням ним боргу перед Банком, а відтак була спірною. Крім того, одночасне звернення стягнення на заставне майно, яке належить ОСОБА_3 , як майновому поручителю, та на все майно ОСОБА_2 , як основного боржника, є неправомірним та створює умови для подвійного стягнення на користь Банку, оскільки на підставі виконавчих написів розпочаті два окремі виконавчі провадження за одним з яких боржником є ОСОБА_2 та за іншим Козак С.В.

Окрім того, позивачі зазначають, що відповідач був зобов`язаний проінформувати позивачів про розмір заборгованості до моменту вчинення виконавчих написів і тільки за умови відсутності з їх боку заперечень стосовно розміру заборгованості така сума набула би статусу безспірної.

Позивачі зазначають , що не отримували жодних повідомлень про усунення порушень від Банку чи нотаріуса. Окрім того, відповідач як обтяжувач не зареєстрував у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Крім цього позивачі зазначають, що всупереч вимогам ст. ст. 87, 88 Закону «Про нотаріат», розділу 1 Постанови № 1172 від 29.06.1999 нотаріус допустив вчинення виконавчих написів, при цьому не взявши до уваги, що за умовами кредитних договорів строк виконання зобов`язань не настав, про що прямо прописано в договорі та додатковій угоді до нього.

Крім цього позивачі вважають необгрунтованими дії нотаріуса стосовно задоволення вимог банку, щодо стягнення з них суми витрат за вчинення виконавчих написів, що складає в загальній сумі 17 195,00 грн. з яких:3000,00 грн. за виконавчий напис №4369; 6 815.00 грн. за виконавчий напис №4368; 7 380. 00 грн. за виконавчий напис №4367.

Вказані суми значно перевищують розмір гранично встановлений Декретом КМУ «Про державне мито», а відтак його стягнення із позивача є незаконним.

За таких обставин, позивачі, вважають, що виконавчі написи вчинені з порушенням приписів чинного законодавства , заборгованість, зазначена у виконавчих написах, на момент їх вчинення була спірною, а відтак просять суд ухвалити рішення, яким:

- визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., вчинений 30 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 4369 таким, що не підлягає виконанню;

- визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., вчинений 30 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 4368 таким, що не підлягає виконанню;

- визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., вчинений 30 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 4367 таким, що не підлягає виконанню.

В судове засідання позивачі не зявилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивачів зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Надав пояснення аналогічно викладеним у позові. Наголосив на тому, що позивачі не отримували вимоги від ПАТ «АЛЬФА- БАНК» про дострокове погашення усієї суми заборгованості за кредитними договорами, оскільки позивачі перебували на відпочинку в період з 21.02.2015 року по 28.02.2015 року, а відтак не отримували листи, повідомлення, вимоги і не розписувалися за їх отримання. Просив суд врахувати розрахункові квитанції, що підтверджують факт перебування позивачів на відпочинку в період з 21.02.2015 року по 28.02.2015 року.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила , просила відмовити у задоволенні позову з підстав та мотивів викладених у письмових запереченнях. Зазначає, що позивачі отримали лист вимогу про усунення порушень, про що надано докази. Крім того, вказала, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку та Порядку , за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Наголосила на тому, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором , ( одночасне заявлення вимог у разі, якщо позичальник є відмінним від особи іпотекодавця ) належить виключно позивачеві. Просила суд не враховувати розрахункові квитанції надані представником позивача, оскільки такі не є належними та допустимими доказами .

Вважає, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом та стягувачем було дотримано усіх

вимог законодавства, а відтак в задоволенні позовних вимог просила відмовити .

Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович та представник міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило.

18.04.2017 року представником позивача ОСОБА_4 через канцелярію суду подано заяву про відкладення розгляду справи;

16.08.2017 року позивачем ОСОБА_2 подано через канцелярію суду заяву-клопотання про підтримання позовних вимог та їх задоволення.

23.01.2018 року представником відповідача через канцелярію суду подано клопотання про відкладення розгляду справи;

21.03.2018 року позивачем ОСОБА_3 через канцелярію суду подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

09 жовтня 2015 року ухвалою cудді Ужгородського міськрайонного суду Сарай А.І. відкрито провадження по справі № 308/12403/15-ц та призначено до судового розгляду.

22 лютого 2017 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. справу № 308/12403/15-у прийнято суддею Бенца К.К. до свого провадження.

27.03.2018 р. ухвалою Ужгородського міськрайонного суду заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.

Заслухавши пояснення представника позивачів , заперечення представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 17.09.2008 р. між ЗАТ «Альфа Банк » правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк » та позивачем ОСОБА_2 було укладено договір про надання траншу № SME0017585, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надано кредит в сумі 60 000,00 доларів США , зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 19,64 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за ним відподно до умов договору.

В подальшому, 16.06.2010 р. між ПАТ «Альфа Банк » та позивачем ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до договору про надання траншу № SME0017585, відповідно до умов якої внесені зміни до договору, зокрема в частині розміру відсотків.

Судом встановлено, що 25.03.2011 р. між ПАТ «Альфа Банк » та позивачем ОСОБА_2 було укладено договір про надання траншу № SME0017585-1, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надано кредит в сумі 59 617,14 гривень , зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 23,00 % річних, на строк користування 24 місяці.

Судом встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором про надання траншу № SME0017585 від 17.09.2008 р. , за додатковою угодою до договору про надання траншу № SME0017585 від 16.06.2010 р. , за договором про надання траншу № SME0017585-1 від 25.03.2011 р. та за договором застави рухомого майна від 17.09.2008 року та додатковими угодами до договору застави рухомого майна , 16 лютого 2015 року ПАТ «Альфа Банк » направило Козак В ОСОБА_5 та ОСОБА_3 вимогу про дострокове повернення у 30-денний строк всієї суми кредиту, сплати відсотків і нарахованої неустойки. ( а.с. 62-64,66, 68-69)

Як встановлено судом, вказані вимоги ПАТ «Альфа Банк » були отримані позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . -23.02.2015 р. ( а.с. 70 - 71)

Зважаючи на невиконання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимоги ПАТ «Альфа Банк » про дострокове повернення кредиту та порушення забезпечених заставою зобов`язань за договором , відповідач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., із заявою про вчинення виконавчих написів .

Судом встановлено, що 30.03.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис , який зареєстровано в реєстрі № 4369, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа Банк » заборгованість за період з 18.04.2012 року по 24.02.2015 року, що виникла по договору про надання траншу № SME0017585-1 від 25.03.2011 р. , копія якого долучена до матеріалів справи. ( а.с. 10)

Судом встановлено, що 30.03.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис , який зареєстровано в реєстрі № 4368, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа Банк » заборгованість за період з 19.07.2012 року по 24.02.2015 року, що виникла по договору про надання траншу № SME0017585 від 17.09.2008 р. , копія якого долучена до матеріалів справи. ( а.с. 11)

Судом встановлено, що 30.03.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис , який зареєстровано в реєстрі № 4367, яким запропоновано звернути стягнення на рухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_3 Зазначене рухоме майно на підставі договору застави рухомого майна № SMERS01397/1 від 17.09.2008 року , посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д. за реєстровим №1826, додаткової угоди до договору застави рухомого майна № SMERS01397/1 від 17.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д. 15.06.2009 року, додаткової угоди до договору застави рухомого майна № SMERS01397/1 від 17.09.2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д. -25.03.2011 року було передано у заставу в забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 .

Відповідно до спірного виконавчого напису за рахунок коштів, отриманих від реалізації рухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Альфа Банк » у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання боржником умов кредитних договорів .

Не оспорюючи зазначених обставин ,позивачі заперечують наявність обставин для вчинення виконавчих написів нотаріусом, як на підставу своїх вимог і вказують на відсутність таких обставин , зокрема,обставини існування безспірної заборгованості. Окрім того, в судовому засіданні представник позивачів оспорював обставини отримання позивачами повідомлення про дострокове повернення кредиту та попередження про звернення стягнення на предмет застави від 16.02.2015 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Порядок вчинення виконавчих написів визначається положеннями Закону України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. № 296/5; постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, -шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Відтак покликання позивачів про те, що розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та пені у виконавчих написах зроблено банком одноособово без урахування думки та позиції позичальника ОСОБА_2 і майнового поручителя ОСОБА_3 , як на підставу позовних вимог не заслуговують на увагу.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6- 887цс17.

Оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ,позивачі повинні були належними і допустимими доказами довести відсутність обставин для вчинення виконавчого напису нотаріусом.

При цьому суд враховує ,що позивачі ( представник позивачів) повинен був користуватись своїми правами, наданими цивільно - процесуальним законом, зокрема , надавати суду відповідні докази - для встановлення на час вчинення виконавчих написів дійсного розміру заборгованості за вказаний у написах період .

Однак ,позивачі ( представник позивача) ,користуючись своїми правами з позицій диспозитивності , до позову та в ході судового розгляду не надав суду належних і допустимих доказів відсутності підстав для вчинення нотаріусом виконавчого напису 30.03.2015 року, який зареєстровано в реєстрі № 4369 та виконавчого напису 30.03.2015 року, який зареєстровано в реєстрі № 4368.

Що стосується доводів представника позивача в частині оспорювання обставин отримання позивачами повідомлення про дострокове повернення кредиту та попередження про звернення стягнення на предмет застави від 16.02.2015 року, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором про надання траншу № SME0017585 від 17.09.2008 р. , за додатковою угодою до договору про надання траншу № SME0017585 від 16.06.2010 р. , за договором про надання траншу № SME0017585-1 від 25.03.2011 р. та за договором застави рухомого майна від 17.09.2008 року та додатковими угодами до договору застави рухомого майна , 16 лютого 2015 року ПАТ «Альфа Банк » направило ОСОБА_6 .С ОСОБА_7 та Козак ОСОБА_8 В. вимогу про дострокове повернення у 30-денний строк всієї суми кредиту, сплати відсотків і нарахованої неустойки. ( а.с. 62-64,66, 68-69)

Як встановлено судом, вказані вимоги ПАТ «Альфа Банк » були отримані позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - 23.02.2015 р. , що стверджується підписами на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення ( а.с. 70 - 71) і вказані обставини не спростовані позивачами належними та допустимими доказами.

Твердження представника позивачів про те, що позивачі не отримували повідомлення про усунення порушень від 16.02.2015 р. не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду. Так, представником позивачів були надані копії розрахункових квитанцій ААВШ №№ 861104, 861103 на підтвердження перебування позивачів на відпочинку в готелі «Наташка» в період з 21.02.2015 р. по 28.02.2015 р. та відповідно неналежності підписів на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення позивачам.

Однак на переконання суду, дані розрахункові квитанції не є беззаперечним доказом проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в готелі «Наташка» в період з 21.02.2015 р. по 28.02.2015 р., а є лише доказом здійснення фінансової операції.

Окрім того, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені доводи представника позивачів про те, що підписи на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення не належать позивачам.

Доводи позивачів , як на підставу позовних вимог про те, що одночасне звернення стягнення на заставне майно, яке належить ОСОБА_3 , як майновому поручителю, та на все майно ОСОБА_2 , як основного боржника, є неправомірним та створює умови для подвійного стягнення на користь Банку, оскільки на підставі виконавчих написів розпочаті два окремі виконавчі провадження за одним з яких боржником є ОСОБА_2 та за іншим Козак С.В., на думку суду не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Відповідно до постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року, судам розяснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінним від особи іпотекодавця… належить виключно позивачу.

Через відповідну процесуальну поведінку позивачів, представника позивачів та невиконання ними процесуальних прав та обов`язків по доведенню своїх вимог , суд також позбавлений можливості встановити , чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису 30.03.2015 року який зареєстровано в реєстрі № 4369 та виконавчого напису 30.03.2015 року, який зареєстровано в реєстрі № 4368 боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Доказів того, що на час вчинення виконавчого напису в судах на розгляді перебував спір між сторонами у справі до суду не надано, доказів звернення позивачів щодо оспорювання суми боргу, останнім в розпорядження суду не надано.

Звертаючись до суду, позивачами не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, тих обставин, на які позивачі посилаються в своєму позові.

Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачами не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог в частині визнання виконавчого напису вчиненого 30.03.2015 року який зареєстровано в реєстрі № 4369 та виконавчого напису вчиненого 30.03.2015 року, який зареєстровано в реєстрі № 4368 таким, що не підлягає виконанню.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., вчинений 30 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 4369 та виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., вчинений 30 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 4368 такими, що не підлягають виконанню є безпідставними та необгрунтованими, оскільки позивачі не довели перед судом ті обставини, на які посилалися як на підставу своїх вимог, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Що стосується позовних вимог в частині визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., вчинений 30 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 4367 таким, що не підлягає виконанню, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Законом № 1255-IV визначено правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Пунктом 1 частини першої статті 21 Закону № 1255-IVдо забезпечувальних обтяжень належить застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Статтею 26 Закону № 1255-IV визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких і реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Отже, можливість звернення стягнення на предмет застави передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним - Законом № 1255-IV.

При цьому частинами першою, третьою статті 24 Закону № 1255-IV установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечуваль-ного обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Така вимога узгоджується з частиною першою статті 27 Закону № 1255-IV, згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Тобто законодавець визначив передумови для звернення стягнення на предмет застави у позасудовому порядку: необхідно письмово повідомити боржника про порушення забезпечувального обтяженням зобов`язання та зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача.

У статті 27 Закону № 1255-IV передбачені вимоги до повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Це повідомлення повинне містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувальногообтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Згідно зі статтею 28 Закону № 1255-IV якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

Закон № 1255-IV пов`язує подальші дії стягувача не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й установлює відповідний строк для такого виконання протягом 30 днів, та пов`язує початок спливу цього строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави.

Тобто ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.

Порядок ведення Реєстру та внесення відомостей до нього врегульовано статтею 42 Закону № 1255-IV, згідно з якою держателем Реєстру є уповноважений центральний орган виконавчої влади. До Реєстру вносяться, зокрема, відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Порядок ведення Реєстру затверджено постановою Кабінету Міністрів Українивід 05 липня 2004 року № 830 (далі - Порядок № 830).

Пунктом 4 Порядку № 830 визначено, що державна реєстрація відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження проводиться шляхом внесення до Реєстру запису.

У пункті 5 Порядку № 830 передбачено, що державна реєстрація приватних обтяжень рухомого майна проводиться будь-яким нотаріусом або його помічником, які відповідно до законодавства отримали ідентифікатор доступу до Реєстру, а також адміністратором Реєстру та його філіями на підставі відповідного договору.

Процедуру вчинення виконавчого напису врегулювано у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5).

Разом з тим, відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку № 296/5 вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону № 1255-IV щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог, оскільки в разі розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо його скасовано виданим пізніше загальним актом.

Тобто, в цьому випадку необхідно дотримуватися вимог Закону № 1255-IV. Встановлення нотаріусом на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить такої інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, перешкоджає вчиненню нотаріусом виконавчого напису.

При цьому неподання стягувачем на вимогу нотаріуса на стадії підготовки до вчинення нотаріального провадження доказів реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії на підставі пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат», а невчинення нотаріусом дій щодо вжиття заходів про витребування від обтяжувача згаданої інформації та документів на її підтвердження і, як наслідок, вчинення виконавчого напису без таких документів вказує на незаконність нотаріальної дії як виконаної без усіх необхідних даних.

У зв`язку з викладеним Велика Палата Верховного Суду вважає, що факт недотримання стягувачем положень частини третьої статті 24 та частини першою статті 27 Закону № 1255-IV і нездійснення ним до вчинення виконавчого напису реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження є достатньою правовою підставою для визнання за рішенням суду виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 320/8269/15-ц ( провадження № 14-83цс 18).

Слід зазначити, що звернення стягнення на предмет застави пов`язується саме з реєстрацією у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження та сплив тридцятиденного строку для добровільного виконання боржником свого зобов`язання.

Суд звертає увагу на те, що звернення стягнення на предмет застави може бути розпочате лише в разі невиконання боржником свого зобов`язання протягом тридцяти днів з дня реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Така вимога узгоджується із частиною першою статті 27 Закону № 1255-IV, згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Разом з тим в матеріалах справи відсутні докази факту реєстрації обтяжувачем відомостей про звернення стягнення на предмет застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Окрім того письмове повідомлення банку про порушення забезпечувального обтяженням зобов`язання, в порушення приписів статті 27 Закону № 1255-IV , не містить вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Недотримання заставодержателем вимог ч. 1 ст. 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" є перешкодою для звернення стягнення на предмет застави та є самостійною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Зважаючи на викладене, враховуючи встановлені судом обставини, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису , який зареєстровано в реєстрі за № 4367, вчинений 30.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. , яким запропоновано звернути стягнення на рухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_3 таким, що не підлягає виконанню є обгрунтованими і такими , що підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD ) та ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», главою 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. № 296/5, ст.ст. 12,13, 258-259, 268, 272-273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович , міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 4367 вчинений 30.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. , яким запропоновано звернути стягнення на рухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_3

В решті заявлених позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_3 сплаченого ним суму судового збору в розмірі 487,20 грн.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

Позивач: ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1

Відповідач: ПАТ «Альфа-Банк» ідентифікаційний код: 23494714 м. Київ, вул. Десятинна, 4/6

Треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог та предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, м. Київ, вул. Передова, 15,

міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, м. Ужгород, вул. Заньковецької, 10

Повне судове рішення з врахуванням днів на відпочинок складено 10.06.2019 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца