Справа № 372/513/19
Провадження № 2-836/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
06 червня 2019 року м.Обухів
Обухівський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Зінченко О.М.
при секретарі Євдокімова В.С.,
представників Філоненко А.П., Костюкоов В.О.,
розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Козинської селищної ради Обухівського району Кївської області, третя особа Громадська організація «Товариство індивідуальних забудовників «Північна» про визнання права власності на земельну ділянку,
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказала, що база відпочинку «Озерце» Київського авторемонтного заводу Міністерства Оборони України (в/ч НОМЕР_1 , до 1994 року в/ч НОМЕР_2 ) існує на території смт. Козин з 1972 року. В літній період в один і той же час можливості задовольнити всіх бажаючих відпочити па базі «Озерце» адміністрація не в змозі була із-за відсутності достатньої кількості будинків, тому працівники підприємства та їх сім`ї почали самі будувати будинки на земельних ділянках біля бази відпочинку. Адміністрація підприємства зазначеним сім`ям індивідуальних забудовників, по-можливості, допомагала автотранспортом, матеріалами, забезпечувала в період будівництва та по сьогоднішній день електроенергією, водою, за що протягом цього періоду сім`ї працівників сплачували гроші в касу заводу. Для вирішення питання узаконення використання земельних ділянок та забудов на цій території в 2002 році забудовники створили громадську організацію - товариство індивідуальних забудовників «Північна».

Починаючи з 1986 року позивачем, та іншими членами кооперативу «Северньй», а з 2002 року ГО «Товариство індивідуальних дачних забудовників «Північне» сплачували в касу ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» за використану електроенергію, оскільки були підключені до трансформатора, що належав ДП «Київський автомобільний ремонтний завод». 05 грудня 2002 року між МП «Кадастр» та ГО «ТІЗ «Північне» було укладено договір на виконання проектно-вишукувальних робіт. І у 2003 році МП «Кадастр» було виготовлено Технічну документацію по інвентаризації земельних ділянок ГО «ТІЗ «Північна», серед яких міститься кадастровий план земельної ділянки який позивачем використовується. Зазначену документацію було затверджено згідно рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 6 від 21 вересня 2006 року. 09 серпня 2010 року позивачем було отримано технічний паспорт на житловий (індивідуальний) будинок, що розташований у АДРЕСА_1 . Житловий будинок знаходиться на спірній земельній ділянці площею 0,0193 га, що розташована у смт. Козин, Обухівського району, Київської області. 29 листопада 2017 року позивачем було зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Так як іншим чином захистити своє право позивач не може, тому звернулась до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку.
Ухвалою судді від 14.02.2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження.

Ухвалою суду від 16.05.2019 року в задоволенні клопотання представника ТОВ «Альфа-Плюс» про залучення в якості третьої сторони на стороні відповідача - відмовлено.
Ухвалою суду від 16.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідач Козинська селищна рада Обухівського району Київської області повідомлений належним чином, в судове засідання свого представника не направив, заяв та клопотань до суду не подав.
Представник третьої особи ГО «Товариство індивідуальних забудовників «Північна», в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, не заперечив проти його задоволення.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є членом Громадської організації «Товариство індивідуальних забудовників «Північна». Ділянці ОСОБА_1 присвоєно адресу: АДРЕСА_1 , рік побудови 1972, що підтверджується довідкою № 10 від 25.01.2019 року.
Починаючи з 1986 року позивач ОСОБА_1 сплачувала в касу ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» за використану електроенергію, оскільки будинки були підключені до трансформатора, що належав ДП «Київський автомобільний ремонтний завод», що підтверджується копіями квитанцій.

Згідно акту про добросовісне відкрите і безперервне використання земельної ділянки складеного комісією в складі членів ГО «ТІЗ «Північна» ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , сім`я ОСОБА_1 добросовісно, відкрито і безперервно користується земельною ділянкою площею 0,0193 га. з 1975 року.

05 грудня 2002 року між Малим підприємством «Кадастр» та ГО «ТІЗ «Північне» було укладено договір на виконання проектно-вишукувальних робіт та у 2003 році МП «Кадастр» було виготовлено Технічну документацію по інвентаризації земельних ділянок ГО «ТІЗ «Північна», серед яких міститься кадастровий план земельної ділянки який мною ОСОБА_1 використовується. Зазначену документацію було затверджено згідно рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 6 від 21 вересня 2006 року.

09 серпня 2010 року ОСОБА_1 було отримано технічний паспорт на житловий (індивідуальний) будинок, що розташований у АДРЕСА_1 . Житловий будинок знаходиться на спірній земельній ділянці площею 0,0193 га, що розташована у смт. Козин, Обухівського району, Київської області.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 29 листопада 2017 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

20 лютого 2018 року рішенням Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 28/62 відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0113 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно ч.1 ст.321 право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч.1 ст.328 право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Частина перша статті 344 ЦК України закріплює, що: «Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом».

Статтею 119 ЗК України встановлено, що громадяни, які відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її. у власність або надання у користування. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю не нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з мстою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам, право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Так, Конституція України (статті 13,14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права, особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно, якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 29.06.2016р. (справа №6-1376цс16), яка відповідно до вимог ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
З врахуванням вищевикладених обставин справи, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх взаємний зв`язок в сукупності приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, оскільки іншого (окрім судового) порядку для захисту своїх прав позивач не має.
За таких обставин, позов слід задовольнити повністю.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 316,317.321,328,344,377,392 ЦК України, ст..ст. 119,120,125 ЗК України, ст.ст. 4, 10, 76, 81,82,89, 259, 264-265, 268, 273, 280-282 ЦПК України, суд,
В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 в порядку набувальної давності, право власності на земельну ділянку, площею 0,0193 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташовану по АДРЕСА_1 .
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуто Обухівським районним судом у випадку подання відповідачем відповідної заяви протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя О.М.Зінченко