Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 344/16985/14-ц

провадження № 61-10044св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Бурлакова С. Ю., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

представник - ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

предстанвик - ОСОБА_4 ,

відповідач за зустрічним позовом- виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області,

представник - Марцінків Роман Богданович,

третя особа за зустрчним позовом- Угорницька сільська рада Івано-Франківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2016 року в складі судді Бабій О. М. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2016 року в складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Бойчука І. В., Горейко М. Д.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 06 вересня 1986 року по 13 травня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули за спільною згодою домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_2 .

Посилаючись на те, що у добровільному порядку вони не можуть поділити спільне майно з урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати спірне домоволодіння спільною власністю подружжя, визнати за ним право власності на Ѕ частини домоволодіння та на Ѕ частини земельної ділянки, призначеної для обслуговування домоволодіння.

У травні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_8 про визнання майна особистою власністю.

Позовна заява мотивована тим, домоволодіння, розташоване по

АДРЕСА_2 побудовано та введено в експлуатацію у 1979 році та належало на праві власності ОСОБА_9 , який

03 грудня 1981 року продав вказане домоволодіння ОСОБА_10 , яка 23 січня 1988 року подарувала його ОСОБА_11 .

Посилаючись на те, що у свідоцтві про право власності на спірне домоволодіння зазначено, що воно видано на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 09 липня 1987 року № 198, а не на підставі договору дарування та з урахуванням зазначеного, ОСОБА_7 просила суд визнати домоволодіння та земельну ділянку, площею 0,275 га, розташовані за адресою АДРЕСА_2 її особистою власністю, а також визнати видачу свідоцтва про право власності від 29 грудня 1989 року, виданого виконкомом Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 09 грудня 1987 року № 198 незаконною та скасувати його.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 25 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_12 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано незаконною видачу та скасовано свідоцтво про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року, розташований по

АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_11 , яке видано виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 09 липня 1987 року № 198.

Визнано житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_2 , загальною площею 0,275 га особистою приватною власністю ОСОБА_6 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, оскільки на момент видаці свідоцтва про право власності на спірний будинок вже існував інший законний правовстановлюючий документ, а саме договір дарування житлового будинку від 23 січня 1988 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Угорницької сільської ради народних депутатів Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області Юрцунів В. Г., вказане свідоцтво не відповідає вимогам закону, що діяв на час його видачі та порушує права ОСОБА_6 як власника нерухомого майна, а тому є підстави для задоволення зустрічного позову про його скасування та відмови у задоволенні первісного позову за його безпідставністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2016 рокуОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року дану справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності у зв`язку із чим безпідставно не застосовано строк позовної давності до зустрічного позову. Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_6 суди попередніх існтанцій не звернули уваги на те, що спірні правовідносини щодо видаці свідоцтва про право власності виникли у 1989 році, а тому до таких правовідносин повинні бути застосовані положення ЦК УРСР 1963 року, в редакції, яка діяла на момент їх виникнення. Звертаючись з вказаним позовом, ОСОБА_13 пропущено встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року строк позовної давності, причин поважності такого строку заявник не наводила, а тому у відповідності до статті 80 ЦК УРСР 1963 року в задоволенні її позову повинно бути відмовлено. Крім того, посилався на те, що спірне майно набуте подружжям за час шлюбу і належить сторонам на праві спільної сумісної власності та частки такого майна при його розподілі є рівними.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У листопаді 2016 року ОСОБА_7 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що з 06 вересня 1986 року по 13 травня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

03 грудня 1981 рокуміж ОСОБА_9 та ОСОБА_17 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого остання купила житловий будинок АДРЕСА_2 , що складається уцілому з одного жилого цегляного будинку, жилою площею 57,96 кв. м, літньої кухні, сараю, гаражу та розташований на землі радгоспу «Перемога».

Рішенням Виконавчого комітету Угорницької сільської ради народних депутатів від 18 червня 1987 року № 27 «Про розгляд матеріалів для оформлення права власності на жилі будинки» вирішено погодити матеріали зібрані на жилі будинки, які належать громадянам і розташовані на території Угорницької сільської ради, а також надати Івано-Франківському міськвиконкому для прийняття рішення щодо права особистої власності з видачею свідоцтв та їх реєстрації.

У подальшому виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради народних депутатів розглянув рішення виконавчого комітету Угорницької сільської ради народних депутатів від 18 червня 1987 року № 27 та рішенням від 09 липня

1987 року №198 «Про оформлення права власності на житлові будинки громадян у с. Угорники» вирішив оформити право власності на 236 домоволодінь громадян с. Угорники, в тому числі на належний ОСОБА_17 будинок АДРЕСА_2 , та зобов`язав обласне бюро технічної інвентаризації разом з міським житлово-експлуатаційним об`єднанням видати свідоцтва про право власності, що підтверджується копією рішення від 09 липня 1987 року № 198 та архівного витягу додатку до нього.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 29 грудня 1989 року жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_2 належить ОСОБА_11 на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів від 09 липня 1987 року № 198.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вважав, що пропущений ОСОБА_13 строк позовної давності підлягає поновленню на підставі частини пятої сстатті 267 ЦК України, оскільки причини його пропуску суд визнав поважними.

Відповідно до пунктів 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки правовідносини виникли до набрання Кодексом чинності й не мають триваючого характеру, то суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин статті 267 ЦК України і не застосував положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Статтею 71 ЦК Української РСР встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності згідно зі статтею 76 ЦК УРСР починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Частиною першою статті 80ЦК Української РСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Отже, неправильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, суди не врахували презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, і не звернули уваги на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, передбачений статтями 71, 76 ЦК Української РСР, та з урахуванням того, що позовна давність за правилами статті 76 ЦК УРСР застосовується незалежно від заяви сторін, дійшли передчасного висновку, що ОСОБА_7 не пропустила строк для звернення із позовом про скасування свідоцтва про право власності та задоволення позовних позовних вимог про визнання майна особистою власністю.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 у лютому 2014 року зверталась до суду з позовом про скасування свідоцтва про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року, виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 09 липня 1987 року, за результатами розгляду якого рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2014 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2014 року залишено без мін.

Проте, вирішуючи даний спір судами не було взято до уваги вищевказані рішення та висновки судів.

Також підставою для відмови у позові ОСОБА_12 було задоволення позовних вимог ОСОБА_6 , у зв`язку з чим суди не наводили дані про встановлені судом обставини, що мають юридичне значення для справи в частині вирішення позову про поділ майна подружжя, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів, не встановлювали наявність або відсутність фактів, якими обгрунтовувалися вимоги чи заперечення, а тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для встановлення фактичних обставин справи та вирішення спору.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

С. Ю. Бурлаков

В. І. Журавель

В. М. Коротун