Справа №560/445/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2019 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Отупор К.М.,

за участю секретаря судового засідання Волкодав А.А.,

представника позивача - ОСОБА_1 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Свої вимоги мотивує тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . У даному будинку разом з ним зареєстрована його рідна дочка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 анродження. Проте, починаючи з 2009 року, відповідач не проживає у вказаному будинку. З моменту її виселення та по сьогоднішній день відповідачка участі в оплаті комунальних послуг не бере та не бере участі в утриманні будинку, і взагалі вона будинком не цікавиться. До цього часу відповідач не знялася з реєстрації, не пояснюючи тому причини, хоча він неодноразово просив це зробити. Через реєстрацію відповідача у його будинку, він не може реалізувати свої права, зокрема на вільне користування та розпоряджання своїм майном. Тому він, як власник житла, вимушений звернутися до суду, оскільки відповідач створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження його майном.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, хоча була своєчасно та належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи. Відзиву на позов не подала.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 показали, що відповідач по справі ОСОБА_3 починаючи з 2009 року в будинку АДРЕСА_1 , не проживає. На даний час її місце проживання невідоме.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням виконавчого комітету Колківської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 лютого 2007 року (а.с.13-15).

Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 21 серпня 2018 року, 16 жовтня 2018 року та 16 січня 2019 року вбачається, що в даному будинку зареєстровані чотири особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . ОСОБА_3 , яка є рідною дочкою ОСОБА_2 , починаючи з 2009 року на території сільської ради не проживає (а.с.16-18).

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у частині 3 статті 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Відповідно до частии 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 318 Цивільного кодексу України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Частинами 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Виходячи з положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

Згідно частини 1 статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 без поважних причин не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , суд вважає, що остання втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою на підставі статті 405 Цивільного кодексу України.

Керуючись статтями 41, 47 Конституції України, статтями 15, 16, 316, 317, 319, 321, 379, 386, 391, 405 Цивільного кодексу України, статтями 4, 12, 13, 23, 76-78, 81, 89, 141, 247, 265, 280, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

У відповідності до підпункту 15.5) пункту 15 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Дубровицького

районного суду К.М. Отупор