Номер провадження: 22-ц/813/1088/19
Номер справи місцевого суду: 515/1044/17
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Драганової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Одеській області та Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, в якому просили:

- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на нерухоме майно за набувальною давністю на 55/100 нежитлової будівлі № 1, комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1 , що складається з приміщень №1-1, №1-2, № 1-3, №1-4 загальною площею 413,6 кв.м., розташованих на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за межами населеного пункту;

- визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на нерухоме майно за набувальною давністю на 45/100 нежитлової будівлі № 1, комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1 , що складається з приміщень № 1-5, загальною площею 345,6 кв.м., розташованих на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за межами населеного пункту.

В обґрунтування позову, позивачі зазначали, що з вересня 2006 року вони почали користуватися нежитловою будівлею № 1 комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , що раніше належала агрофірмі «Прикордонник». Вони вирішили користуватися вказаною будівлею, оскільки майно знаходилось у вкрай жахливому стані, а саме на 80% був відсутній дах, не було вікон та дверей, почали руйнуватися стіни. Рішення поступово відбудувати будівлю та почати користуватися нею ними прийнято у зв`язку з господарською необхідністю. Відкрито заволодівши спорудою та розподіливши її між собою на дві частини, з вересня 2006 року вкладають значні кошти на її утримання. За цей час ними спільно відремонтовано дах, відновлені вікна та двері, усилено стіни будівлі, кожен рік проводяться поточні ремонт. На час заволодіння будівлею вона належала ВАТ «НВНГ «Прометей», яке знаходилося у стані ліквідації, будь-яких претензій від керівництва підприємства щодо користування ними напівзруйнованою будівлею до них ніхто не пред`являв, будь-яких претензій від можливо заінтересованих сторін не надходило, майновий пай колишньої агрофірми «Прикордонник» не розпайовувався. У зв`язку з ліквідацією підприємства укласти правову угоду щодо купівлі-продажу вказаної будівлі не можливо. Тому ними розпочата процедура збору документів підтверджуючих їх право на вказану будівлю. Так, Татарбунарським районним бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю № 1 комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1 на території с АДРЕСА_2 Лиманської сільської АДРЕСА_3 , за їх заявою рішенням сільської ради присвоєно адресу нерухомості. За таких обставин, просили визнати за ними право власності на згадану нерухомість за набувальною давністю, оскільки інших способів захистити їх право власності законом не передбачено.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на нерухоме майно за набувальною давністю на 55/100 нежитлової будівлі № 1, комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1 , що складається з приміщень № 1-1, № 1-2, № 1-3, № 1-4 загальною площею 413,6 кв.м., розташованої на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за межами населеного пункту.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на нерухоме майно за набувальною давністю на 45/100 нежитлової будівлі № 1, комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1 , що складається з приміщень № 1-5, загальною площею 345,6 кв.м., розташованої на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за межами населеного пункту.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, заступник прокуратури Одеської області звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 серпня 2017 року, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Задовольняючи позов та визнаючи за ОСОБА_1 право приватної власності на нерухоме майно за набувальною давністю на 55/100, а за ОСОБА_2 на 45/100 часток нежитлової будівлі АДРЕСА_4 , комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1 , що складається з приміщень №1-1, №1-2, № 1-3, №1-4 загальною площею 413,6 кв.м., розташованих на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за межами населеного пункту, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції з таким висновком суду не погоджується з нижче наведених підстав.

З матеріалів справи вбачається, що:

- згідно з копією технічного паспорту, виготовленого за станом на 25.08.2016 року (т.1 а.с.7-12, 29-42, 63-70), позивачами замовлено технічну документацію на нежитлову будівлю № АДРЕСА_4 , на території Лиманської сільської ради комплекс будівель та споруд АДРЕСА_1 Татарбунарського АДРЕСА_2 .

- вартість частини нежитлової будівлі № 1, площею 345,6 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , комплекс будівель та споруд № 7, станом на 31.03.2017 року складає 114689 грн., що вбачається з звіту про незалежну оцінку ринкової вартості, складеного ТОВ «Імперіал-777» (т.1 а.с. 13-28).

- вартість частини нежитлової будівлі № 1, площею 412,7 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , комплекс будівель та споруд № 7, станом на 28.11.2016 року складає 130560 грн., що вбачається з звіту про незалежну оцінку ринкової вартості, складеного ТОВ «Імперіал-777» (т.1 а.с.43-62).

- рішеннями Лиманської сільської ради Одеської області № 45 від 13.12.2016 року та № 15 від 31.03.2017 року, спірному об`єкту нерухомості присвоєна адреса: Одеська область, Татарбунарський район, Лиманська сільська рада, нежитлова будівля № 1 (т.1 а.с.71-72).

- згідно з копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців, сформованого 08.05.2015 року (т.1 а.с.73-75), 30.07.2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче насінницьке господарство «Прометей» припинено як юридична особа у зв`язку з визнанням її банкрутом на підставі судового рішення Господарського Суду Одеської області № 21/87-04-5098.

- згідно з довідками виконкому Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 11.04.2017 року та 20.04.2017 року (т.1 а.с.76-77) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2006 року дійсно безперервно користуються та здійснюють поточний ремонт нежитлової будівлі АДРЕСА_4 , яка розташована на території Лиманської сільської ради, комплекс будівель та споруд № 7.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що в апеляційній скарзі прокурор, на підставі статті 23 Закону України «Про прокуратуру», обґрунтував виключну підставу для представництва інтересів держави (Головне управління Держгеокадастру у Одеській області як орган, до повноважень якого віднесено розпорядження землями, що перебувають в державній власності, мало бути відповідачем у справі; суб`єкт владних повноважень не здійснив апеляційного оскарження рішення не зважаючи на повідомлення з боку органів прокуратури; інтереси держави порушуються визнанням в судовому порядку права власності за набувальною давністю на будівлю, яка розташована на земельній ділянці сільськогосподарського призначення державної власності, що має наслідком набуття позивачами права власності на земельну ділянку в межах необхідних для обслуговування будівлі, що порушує майнові інтереси держави), а суд при відкритті апеляційного провадження перевірив її наявність.

Крім того, незважаючи на звернення прокурора про відсутність підстав для визнання права власності за набувальною давністю і не вжиття Лиманською сільською радою заходів щодо визнання вказаного майна безхазяйним, Лиманська сільська рада фактично не погодилася з наявністю підстав для оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку у зв`язку з невірним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права при задоволенні вимог про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, яке розташоване на землях сільськогосподарського призначення державної власності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор вступив у справу на стадії апеляційного провадження, подавши в інтересах держави в особі Держгеокадастру у Одеській області та Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції про визнання права власності на нерухоме майно, яке розташоване на землях сільськогосподарського призначення державної власності з обґрунтуванням свого втручання неналежним виконанням державним органом та органом місцевого самоврядування своїх повноважень, які виразилися у не вжитті заходів щодо визнання нерухомого майна безхазяйним та не оскарженні судового рішення, яким було вирішено питання про їх права та обов`язки.

Аналіз змісту ухвали апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року свідчить, що суд розглянув клопотання прокурора про поновлення строку на апеляційне оскарження та поновив строк.

Під час розгляду справи в апеляційному суді присутній в судовому засіданні представник Держгеокадастру у Одеській області підтвердив факт повідомлення прокурора про визнання за рішенням суду права власності за набувальною давністю на нерухоме майно яке розташоване на землях сільськогосподарського призначення державної власності і неналежне реагування на це даним органом. При цьому представник Держгеокадастру у Одеської області подану апеляційну скаргу прокуратури Одеської області підтримала у повному обсязі.

При таких обставинах принцип правової визначеності та право на справедливий судовий розгляд за пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не порушені та відсутні процесуальні перешкоди для розгляду судом апеляційної інстанції в апеляційному порядку спору по суті.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

В якості обґрунтування заявлених вимог про визнання права власності за набувальною давністю позивачі зазначали, що у 2006 році вони почали користуватися спірною нежилою будівлею № 1 комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1 на території с АДРЕСА_5 Лиман Татарбунарського АДРЕСА_6 , яка раніше належала фірмі «Прикордонник» і знаходилася у занедбаному та напівзруйнованому стані. В подальшому позивачі дізналися, що спірна будівля належала правонаступнику фірми «Прикордонник» - ВАТ «НВНГ «Прометей», яке перебувало у стані ліквідації і не висувало претензій до позивачів щодо заволодіння ними спірною будівлею. У зв`язку з ліквідацією підприємства укласти правову угоду щодо купівлі-продажу вказаної будівлі не можливо.

При таких обставинах позивачі, заволодівши у 2006 році спірною будівлею, не могли не знати, що вони без достатніх правових підстав заволоділи чужим нерухомим майном та не могли не знати про відсутність у них підстав для набуття права власності на це нерухоме майно.

Враховуючи наведене, відсутня така ознака набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісність володіння чужим майном, що унеможливлює визнання права власності з підстав ст. 344 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції представник позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 адвокат Радянська Л.В. у відзиві на апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області зазначила, що ухвалою господарського суду Одеської області від 06.07.2004 року було порушено провадження про банкрутство ВАТ «НВНГ «Прометей», введено процедуру розпорядження майном боржника та призначено розпорядника майна. Ухвалою господарського суду Одеської області від 19.07.2004 року замінено ВАТ «НВНГ «Прометей» його правонаступником ТОВ «НВНГ «Прометей». Постановою господарського суду Одеської області від 29.10.2005 року ТОВ «НВНГ «Прометей» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора - арбітражного керуючого. В ході ліквідаційних заходів за договорами купівлі-продажу окремого індивідуально визначеного майна від 30.01.2006 року, від 06.06.2006 року ліквідатором було реалізоване майно банкрута - ТОВ «НВНГ «Прометей». Зокрема були продані сараї № 1, 4, 5, 6 на СТФ громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та іншим. На підставі договору від 06.06.2006 року арбітражний керуючий Бєлов О.Д. передав 1/2 частину сараю № 1 у власність покупця ОСОБА_2 . Решта сараю на підставі накладної № 1701 від 15.05.2005 року на суму 1000 грн. в тому числі ПДВ 166 грн. 66 коп. була передана у власність ОСОБА_3 , який 20.06.2006 року продав свою частку сараю Петренко В ОСОБА_4 Д.

На підтвердження наведених у відзиві обставин, представником позивачів до відзиву додано договір від 06.06.2006 року, згідно з яким ТОВ «НВНГ «Прометей» в особі арбітражного керуючого Бєлова О.Д. зобов`язується передати 1/2 частину сараю № 1, який є власністю СТФ ТОВ «НВНГ «Прометей», у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 зобов`язується прийняти об`єкт, сплатити ціну відповідно до умов, що визначені у цьому договорі та пройти реєстрацію об`єкта в бюро технічної інвентаризації (т.2 а. с. 31-34).

Відповідно до п. 1.2. договору від 06.06.2006 року право власності на об`єкт переходить до покупця з моменту реєстрації цього договору в порядку, передбаченому чинним законодавством. Відповідно до п. п. 2.1., 2.2. покупець зобов`язаний внести п`ятьсот грн. за придбаний об`єкт протягом 30 календарних днів з моменту підпису цього договору. Плата за об`єкт вноситься на підставі цього договору шляхом безготівкового перерахування всієї суми зі свого рахунку на рахунок продавця або готівкою до бухгалтерії ТОВ «Прометей». Згідно з розділом 3 договору від 06.06.2006 року передача об`єкту здійснюється Продавцем покупцю в 3-х денний строк після сплати згідно умов Договору. Передача об`єкта Продавцем і прийняття об`єкта Покупцем засвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами.

Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу надано накладну № 1701 від 15.05.2005 року на суму 1000 грн. в тому числі ПДВ 166 грн. 66 коп. про прийняття вказаної суми готівкою від ОСОБА_3 за сарай № 1 на СТФ (т.2 а. с.35).

Також до справи надано розписку від 20.06.2006 року, згідно з якою ОСОБА_3 продав, ОСОБА_1 купила 1/2 частку сараю № 1 на СТФ за 1000 грн., яку, як зазначено у розписці сам ОСОБА_3 придбав у ТОВ «НВНГ «Прометей» в особі арбітражного керуючого Бєлова О.Д. згідно з накладною № 1701 від 15.05.2005 року (т.2 а.с. 36-37).

Таким чином представник позивачів в апеляційній інстанції намагається довести законність вимог позивачів про визнання за ними права власності на нерухоме майно за набувальною давністю наданням документів про фактичне придбання позивачами відповідних часток спірного сараю у його власників у 2006 році без оформлення договорів у встановленій формі та без подальшої державної реєстрації таких договорів в органах БТІ або у державній реєстраційній службі.

Проте посилання представника позивачів на те, що будівля сараю була придбана за договорами купівлі-продажу у 2006 році не може бути підставою для задоволення позову, оскільки набувальна давність поширюється на випадки фактичного, незаконного володіння чужим майном. Наявність у володільця нерухомого майна певного юридичного титулу, зокрема, згоди попереднього власника на відчуження майна, виключає застосування набувальної давності.

Право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Позов про визнання права власності за набувальною давністю володіння не може пред`явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає, хто є власником цього майна.

Таким чином, вказані обставини та докази не спростовують доводи апеляційної скарги прокуратури Одеської області щодо обізнаності позивачами у 2006 році про власника або власників спірної будівлі та, що позивачі не могли не знати про відсутність у них підстав для набуття права власності на цю будівлю.

Враховуючи встановлені обставини, позивачі не мають підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки докази про реєстрацію у встановленому порядку права власності на спірну будівлю за фірмою «Прикордонник» або ВАТ «НВНГ «Прометей» чи ТОВ «НВНГ «Прометей» в матеріалах справи відсутні, як відсутні і відомості про введення спірної будівлі до експлуатації, а між ТОВ «НВНГ «Прометей» в особі арбітражного керуючого Бєлова О.Д. та ОСОБА_2 , а також між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 виявлено намір укласти договори купівлі-продажу на ідеальні частки спірної будівлі, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України.

Разом з тим позивачі не позбавлені права вжити заходів для оформлення права власності на спірні нежитлові приміщення у порядку, передбаченому законодавством України.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявленого позову про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

У відповідності до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що у позові відмовлено повністю, з позивачів на користь прокуратури Одеської області підлягає стягненню судовий збір, сплачений апелянтом за подання апеляційної скарги у розмірі 4 128 грн. 90 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Одеській області та Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області - задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 серпня 2017 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь прокуратури Одеської області судовий збір в сумі 4 128 грн. 90 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 13.06.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова