КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 369/2500/18 Головуючий у 1 інстанції: Пінкевич Н.С.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Заришняк Г.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2019 року у складі судді Пінкевич Н.С. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року позивач - ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що 28.04.2010 року між сторонами укладено договір, за яким ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У порушення норм закону та умов договору відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконувала, а саме, не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки.

У зв`язку з наведеним позивач вважав, що ОСОБА_1 станом на 29.01.2018 року має заборгованість у розмірі 117 000 грн., яка складається з тіла кредиту у розмірі 56 886 грн. 83 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 13 922 грн. 63 коп., та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 46190 грн. 54 коп.

Тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 117 000 грн. та судові витрати.

Відповідачка надала суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що 22.11.2016 року, близько 10.30 год., невідомою для неї особою з її кредитної карти було списано кредитні кошти на загальну суму 20 486 грн. 35 коп., про що вона відразу попередила працівників банку та відповідну службу безпеки «ПриватБанк». 26.11.2016 року вона звернулася із заяву до Святошинського УП ГУНП в місті Києві про вчинення шахрайських дій та незаконне зняття коштів з її карткового рахунку в сумі 20 486 грн. 35 коп. Через деякий час служба безпеки банку повідомила її, що гроші з її картки знімав, якийсь невідомий їй чоловік на прізвище ОСОБА_2 .

Зазначала, що на день розгляду справи судом першої інстанції в провадженні слідчого відділу Святошинського УП ГУНП у місті Києві перебувають матеріали кримінального провадження №0011859 від 28.11.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Вказувала, що розрахунок заборгованості, який міститься в матеріалах справи є недійсним з урахуванням того, що дані кошти, а саме тіло кредиту, яке є основою для здійснення даного розрахунку, були списані з рахунку відповідача на підставі шахрайських дій.

Представник позивача надав до суду відповідь на відзив, в якому зазначав, що відповідачка не заявляла про втрату картки, грошові кошти знімалися за допомогою банкомату, відповідно особа (або ж сама відповідачка), яка знімала кошти, мала в наявності платіжну карту і знала ПІН-код, властивий даній карті. Вказав, що у зв`язку з відсутністю доказів звернення відповідача в банк із заявою про внесення карти в стоп-лист платіжних систем, а також будь-яких звернень відповідача про втрату карти, заперечення відповідача не можуть прийматися судом до уваги із-за їх необґрунтованості.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивача з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив правоохоронні органи про вчинений злочин та позивача про цей факт.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 28.04.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, який відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України є договором приєднання та складається з Анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та самих Правил та Умов.

На ОСОБА_1 був відкритий картковий рахунок SAMDNWFC3 та була надана кредитна картка за № НОМЕР_1 .

З вказаної довідки банку вбачається, що кредитна картка № НОМЕР_1 оформлена на ОСОБА_1 і почала діяти від 08 квітня 2014 року і 08.04.2014 року було встановлено кредитний ліміт у 8 000 грн.

Перевипуск картки та переоформлення на універсальну карту був відкритий картковий рахунок SAMDN3026 та була надана змінена кредитна картка за № НОМЕР_1 на кредитну карту за № НОМЕР_2 строком її дії до серпня 2020 року.

З вказаної довідки банку вбачається, що кредитна картка № НОМЕР_2 оформлена на ОСОБА_1 почала діяти від 09 квітня 2014 року і від 09.04.2014 року було встановлено кредитний ліміт у 25000 грн.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п.2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, після отримання Банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, Банк проводе перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, а клієнт надає право Банку у будь який час змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

Відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, підписання договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком.

Відповідно до розрахунку банку заборгованість за кредитним договором станом на 29.01.2018 року становила 117 000 грн., яка складається з тіла кредиту в розмірі 56 886 грн. 83 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 13 922 грн. 63 коп., та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 46 190 грн. 54 коп.

В якості доказу на обґрунтування заперечень проти позову відповідачкою надано витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого 28.11.2016 року було зареєстроване кримінальне провадження №0011859 з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.190 КК України за фабулою: 22.11.2016 року о 10.30 годині за адресою: м. Київ, вул. Тулузи, 1 невідома особа шляхом обману та зловживання довірою заволодів грошовими коштами у сумі 20485 грн. 35 коп, чим спричинила своїми діями ОСОБА_1 матеріального збитку на вказану суму.

З довідки начальника відділення СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві №М-3439/125/54/03-2018 від 24.09.2018 року вбачається, що в провадженні слідчого відділу Святошинського УП ГУНП у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження №0011859 від 28.11.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Досудове розслідування триває.

Отже, судом встановлено факт вчинення щодо ОСОБА_1 шахрайських дій зі сторони третіх осіб.

Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з пункту 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунку неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 р. у справі №15- рп/2011 роз`яснив, що положення пунктів 22, 23 ст. І, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Також, порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, передбачений Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року №705, в розділі 6 якого викладені загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками.

Так, пунктом 3 розділу VI вказаного Положення передбачено, що банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використання електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжної операції, які не виконувалися користувачем; реєструвати протягом строку, передбаченого законодавством України для зберігання електронних документів. Зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банку; у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснення операції з використання електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

В той же час, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент, після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу ( п. 7).

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки, негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції ( п.9).

Згідно з умовами договору клієнт зобов`язаний не допускати використання карток будь-якими іншими особами, зберігати у таємниці ПІН-коди, паролі та іншу інформацію, розголошення якої може призвести до фінансових втрат клієнта та банку, у разі втрати картки негайно повідомляти про це контакт-центр банку, не ініціювати проведення операцій із застосуванням карток у разі, якщо це може призвести до порушення недотримання вимог чинного законодавства України.

Доказів, які б вказували, що кошти були зняті самою відповідачкою, матеріали справи не містять та не були надані позивачем при розгляді справи у суді. Також відсутні докази про те, що відповідачка втрачала свою кредитну картку, надавала її для користування іншим особам або повідомляв комусь ПІН-код, або кодове слово. Ці обставини відповідачка заперечує.

За змістом правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

За ч.2 ст.614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Проте, в порушення процесуальних норм, позивачем не доведено того факту, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Також Банком не надано доказів про відповідні наведеним нормативним актам дії банківської установи в такій ситуації, зокрема, негайно зупинити здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу.

Відповідач же після виявлення факту здійснення несанкціонованого списання грошових коштів з його карткового рахунку невстановленими особами негайно повідомив банк шляхом подачі письмової заяви про ці обставини, а також звернувся до поліції.

Так як позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив правоохоронні органи про вчинений злочин та позивача про цей факт, то суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідач не несе відповідальності за таку платіжну операцію, здійснену за допомогою платіжної картки.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про відмову у стягненні тіла кредиту, сума якого була на рахунку відповідачки до несанкціонованого списання коштів з її рахунку і заборгованість по якому за тілом кредиту до несанкціонованого списання коштів з її рахунку за твердженнями представника позивача становила 3950 грн. 57 коп.

Щодо інших вимог, то так як позивачем відповідно до вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів передачі або втрати відповідачем інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, і недоведеністю вини відповідача в неналежному використанні банківських платіжних карток, то колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача в іншій частині є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягали до задоволення.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні в стягненні тіла кредиту скасувати і в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту у розмірі 3 950 грн. 57 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні в стягненні тіла кредиту скасувати і в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 )на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, 50, ) заборгованість по тілу кредиту у розмірі 3 950 (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят) грн. 57 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: