ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/525/19 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 607/11961/18 за апеляційною скаргою Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 березня 2019 року, ухваленого суддею Братасюком В.М., повний текст якого складено 06 квітня 2019 року, по справі за позовом Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно виплачених коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області звернулося до суду із даним позовом.

Позовна заява мотивована тим, що у зв`язку з помилкою, котру ПФУ вважає рахунковою, набутий відповідачем в районах Крайньої Півночі після 01.03.1960 року стаж був зарахований в кратному розмірі, а тому виникла переплата пенсії на суму 9512,22 гривень за період 08.04.2015 року по 31.03.2018 року. В добровільному порядку суму переплати відповідач повертати відмовився, а тому лише в судовому порядку можливий захист права позивача.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

16 квітня 2019 року Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області подало на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у зв`язку з рахунковою помилкою, стаж набутий відповідачем в районах Крайньої Півночі після 01.03.1960 року, був зарахований в кратному розмірі, а тому виникла переплата пенсії на суму 9512,22 гривень за період 08.04.2015 року по 31.03.2018 року.

Враховуючи наведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задоволити.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі не надходив.

У даній справі, яка переглядається апеляційним судом відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи відповідно до ст.369 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

27.03.2018 року керівником Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області винесене розпорядження, змістом якого стверджується, що відповідач отримує в Тернопільському об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області пенсію за вислугу років робітникам локомотивних бригад і окремим категоріям працівників залізничного транспорту в розмірі 3922, 30 гривень на місяць, й установлено, що сума переплати 9512, 22 гривень згідно з довідкою відділу з питань призначення, перерахунку та виплат пенсії утворилася з 08.04.2015 року по 31.03.2018 року.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Частиною 2 статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями та списання територіальними органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій, що є безнадійними до списання, визначений Порядком повернення сум пенсії, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсії, що є безнадійними до стягнення, затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України №6-4 від 21.03.2003 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.05.2003 року №374/7695 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пенсійного фонду №25-3 від 25.11.2014 року).

Відповідно до п.3 Порядку повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, необхідною умовою повернення надмірно виплачених сум пенсій є, зокрема, зловживання з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних.

Відповідно до ст.101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Відповідно до вимог ст.103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові, стягуються лише у випадку зловживання з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями тощо).

Згідно із ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Разом з тим, відповідно до ст.1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правовою позицією Верховного Суду України 22.01.2014 року за результатами розгляду справи №6-151цс13 визначено, що безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абз.2 ч.1 ст.1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.

Крім того, правовою позицією Верховного Суду України від 02.07.2014 року за результатами розгляду справи №6-91цс14 визначено, що до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст.1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються. Отже, зазначене у ст.1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Суд першої інстанції вірно встановив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 вчинив будь-які зловживання зі свого боку або подав Управлінню недостовірні дані під час нарахування та виплати їй пенсії.

Крім того, нормою закону поняття «рахункової помилки» формально не визначене.

Так, в п. 24 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року за №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період, тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно - правових актів.

Згідно п. 3 Постанови Ради Міністрів СРСР від 10.02.1960 року №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі» - працівникам, які користувалися в даний час пільгами, кожен рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі , до 01.03.1960 р зараховувати за два роки роботи при обчисленні стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності та за вислугу років, а після 01.03.1960 року - за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.

Таким чином, означений нормативний документ (п.3) передбачає застосування кратності (властивості числа ділитися на яке-небудь число без остачі) при обчисленні стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності та за вислугу років до 01.03.1960 року, а при обчисленні стажу роботи після 01.03.1960 року (саме цей спірний період зазначений стосовно відповідача позивачем у позовній заяві ) за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу виключно для отримання пенсії за віком і по інвалідності.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, в контексті позовних вимог вбачається, що рахункової помилки, як такої, при обчисленні пенсії відповідача, не існувало, оскільки мало місце помилкове застосування органами ПФУ закону, а саме п.3 Постанови Ради Міністрів СРСР від 10.02.1960 року №148, оскільки, як зазначено вище, ця норма застосовувалася органами ПФУ при обчисленні пенсії відповідача за вислугу років робітникам локомотивних бригад і окремим категоріям працівників залізничного транспорту, для урахуванням стажу, набутого в районах Крайньої Півночі після 01.03.1960 року, хоча п. 3 Постанови №148 підлягає до застосування виключно у випадках призначення пенсії за віком та по інвалідності, і не в кратному розмірі, а за один рік і шість місяців роботи.

Окрім цього, приймаючи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини, принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, n. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Перераховані виплати не підлягають поверненню за умови, що особа, яка зробила такі виплати, здійснила їх, по-перше, добровільно, по-друге, за відсутності рахункової помилки з її боку і, по-третє, за відсутності недобросовісності з боку набувача. Тобто, якщо, наприклад, виплата стала наслідком якоїсь іншої помилки платника (помилки у документах тощо), вищеперераховані виплати поверненню не підлягають.

Письмовими матеріалами справи підтверджено, що переплата пенсії відповідача за період з 08.04.2015 року по 31.03.2018 року виникла не з вини самого відповідача, а була добровільно виплачена юридичною особою.

На підставі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту зловживань з боку відповідача, його винуватості чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних. Доказів, що помилкове призначення відповідачу пенсії з вини відповідача суду не надано, сумлінність поведінки одержувача коштів відповідача презумуються.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо наявної рахункової помилки з його боку, оскільки не доведено факту наявності рахункової помилки, відсутні докази (наприклад, висновки ревізії, акти перевірок чи службового розслідування тощо), по інформації яких можна було б відстежити шлях та причину виникнення помилки при нарахуванні пенсії та з`ясувати, що дана помилка є безпосередньо рахунковою помилкою як стверджує позивач, а не помилкою, пов`язаною, наприклад, з неналежним виконанням обов`язків службовими особами, відповідальними за обчислення та нарахування пенсії.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволені позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Дата складення повного тексту постанови - 06 червня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи