Провадження № 2/127/2164/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Іщук Т.П.,
за участі секретаря судового засідання Коваленко Д.І.,
позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Власюка І.Т., представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги мотивував тим, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2014 №65 позивач був прийнятий на роботу авіаційним техніком з планера та двигунів групи регламенту та ремонту літаків і вертольотів техніко-експлуатаційної частини авіаційної техніки з 01.04.2014 з терміном стажування 10 календарних днів. Наказом командира військової частини від 05.02.2018 №25 він був звільнений з роботи з 05.02.2018 за угодою сторін згідно п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, утримано кошти за 5 календарних днів використаної щорічної відпустки за період з 01.04.2017 до 31.01.2018. Однак при звільненні відповідачем у повному обсязі не виплачені належні йому суми. По заробітній платі виплата проведена лише 28.02.2018, недоплата становить 0,01 грн, допомога при тимчасовій непрацездатності за період 01.06.2017 09.06.2017, що перерахована управлінням виконавчої дирекції фонду соціального страхування у Вінницькій області, взагалі невиплачена, внаслідок чого відповідно до ст. 117 КЗпП України підлягають стягненню невиплачені кошти та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні. За таких обставин, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та невиплачену заробітну плату в розмірі 0,01 грн, в цілому 79429,36 грн, 470,46 грн невиплаченої допомоги при тимчасовій непрацездатності, а також 7000,00 грн моральної шкоди (а.с.152-153, т.1).
Відповідач, користуючись своїм правом, заперечує щодо позовних вимог ОСОБА_1 , вважає обставини, викладені у позовній заяві, необґрунтованими та безпідставними. Вказує, що в день звільнення 05.02.2018 позивачу була нарахована заробітна плата, однак позивач для отримання розрахунку не з`явився та був повідомлений у телефонному режимі про необхідність отримання коштів. У подальшому ОСОБА_1 до військової частини не з`являвся, тому кошти були перераховані йому на картковий рахунок 28.02.2018. Вважає проведений позивачем розрахунок таким, що не відповідає дійсності, а допомога при тимчасовій непрацездатності у сумі 470,46 грн виплачена позивачу через касу військової частини. Військова частина не порушила вимог закону на час звільнення ОСОБА_1 , тому просила відмовити у задоволенні позову (а.с.31-32, т.1).
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.07.2018 в справі призначена судова почеркознавча експертиза.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.03.2019 (без винесення окремого процесуального документа) до участі в справі, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, залучена ОСОБА_4 ( бухгалтер-касир відповідача).
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.05.2019 в справі призначена повторна судова почеркознавча експертиза. Ця ухвала скасована судом апеляційної інстанції.
Позивач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.
Представники відповідача у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог вказуючи, що допомога про тимчасовій непрацездатності виплачена позивачу, у відомостях про отримання заробітної плати містяться різні підписи позивача, заробітна плата виплачувалася як шляхом перерахування на картковий рахунок працівників, так і видачою через касу військової частини. В день звільнення позивач не з`явився в бухгалтерію для отримання розрахунку. При цьому відмічала, що середній заробіток порахований не вірно, оскільки при визначенні середньоденного заробітку слід було ділити на календарні дні.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, їх представників, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Судом установлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами трудового законодавства в частині виплати заробітної плати та наслідків затримки виплат при звільненні працівника.
Судом установлено, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2014 №65 ОСОБА_1 було прийнято на роботу авіаційним техніком з планера та двигунів групи регламенту та ремонту літаків і вертольотів технічно-експлуатаційної частини авіаційної техніки з 01.04.2014 з терміном стажування 10 календарних діб. Встановлено посадовий оклад 1218,00 грн на місяць із виплатою відсоткової надбавки до посадового окладу за бойову готовність у розмірі 50%.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2018 №25 позивач був звільнений з роботи з 05.02.2018 за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Утримано кошти за 5 календарних днів використаної щорічної відпустки за робочий період з 01.04.2017 по 31.03.2018 пропорційно відпрацьованому часу (а.с.6, т.1).
На підставі даного наказу ОСОБА_1 також підлягає виплата матеріальної допомоги в розмірі 2713,00 грн (а.с.53,т.1).
Згідно роздавальної відомості №24 позивачу на момент звільнення було нараховано заробітну плату за лютий в розмірі 10,79 грн, з яких утримані профспілкові внески, військовий збір та податок з доходу фізичних осіб. До отримання нараховано 8,58 грн.
Матеріали справи також містять дані про нарахування позивачу в лютому місяці 2018 року матеріальної допомоги в розмірі 2713,00 грн.
Належні до виплати суми коштів у день звільнення ОСОБА_1 (05.02.2018) останньому виплачені не були, що підтверджується, зокрема видатковою відомістю №24 на видачу заробітної плати за лютий 2018 року, а також випискою по картковому рахунку позивача.
Натомість згідно виписки по картковому рахунку позивача 14.02.2018 та 28.02.2018 йому перерахована заробітна плата в сумах 1500,00 грн та 692,54 грн відповідно. Також 05.03.2018 позивачу перераховані 542,39 грн лікарняні за грудень 2017 року (а.с.9-11, т1).
За даними роздавальної відомості №427 за грудень 2017 року про виплату лікарняних ОСОБА_1 за рахунок Фонду соціального страхування нарахована 470,46 грн. допомоги по тимчасові й непрацездатності ( а.с.34,т.1) про отримання яких містить підпис.
Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. (стаття 117 КЗпП України).
Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
До такого висновку суд дійшов з урахуванням правових висновків, висловлених Верховним Судом України в справі №212/5615/15-ц та Верховним Судом в постанові від 30.01.2018 в справі №760/18557/15-ц.
Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як встановлено судом лише 14.02.2018 та 28.02.2018 позивачу перерахована заробітна плата в сумах 1500,00 грн та 692,54 грн відповідно. Щодо розміру цих сум у позивача відсутній спір. Позивач лише вказує на їх несвоєчасну виплату. При цьому, суд не бере до уваги заперечення відповідача про неявку позивача для отримання розрахунку, зважаючи на наявність проведення розрахунків з працівниками шляхом зарахування сум на їх карткові рахунки.
Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує, що заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати становить 0,01 грн, яка, за його твердженням, до цього часу не виплачена (позиція викладена в уточнених позовних вимогах).
Однак суд, дослідивши обставини справи, не може погодитися з такими аргументами позивача, не вбачає їх доведеними, оскільки вони ґрунтуються на самостійно проведеному розрахунку заборгованості із власним баченням використання початкових даних та застосуванням закону при одночасному обрахунку належних до відрахування обов`язкових податків та зборів на користь держави.
При цьому суд звертає увагу, що здійснюючи цей розрахунок заборгованості, зокрема відрахування військового збору з матеріальної допомоги позивач не вірно застосував правила округлення (а.с. 59, т1). Так, 2713 грн х 1,5% = 40,695 грн, що з урахуванням округлення становитиме 40,70 грн, а не 40,69 грн, як вказує позивач.
Відтак суд не знаходить доведеним порушенням прав позивача щодо виплати йому суми коштів в розмірі 0,01 грн.
Разом із тим, позивач вказує на часткову невиплату йому допомоги в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за червень 2017 року в сумі 470,46 грн, що підлягали виплаті за рахунок Фонду соціального страхування України.
Як установлено судом та не заперечується учасниками справи позивач ОСОБА_1 з 01.06.2017 по 09.06.2017 перебував на лікарняному.
Військова частина НОМЕР_1 , за даними заяви-розрахунку від 20.12.2017 №4635, зверталася до Вінницького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області щодо фінансування для надання матеріального забезпечення застрахованим особам за рахунок коштів фонду, зокрема по тимчасовій непрацездатності ОСОБА_1 згідно листка непрацездатності серії АДД 523610 за період непрацездатності з 01.06.2017 до 09.06.2017 на загальну суму 1058,54 грн ( у т.ч. за рахунок коштів фонду 470,46 грн).
Згідно листа Вінницького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 23.05.2018 №464-04-02-01 замовлені військовою частиною НОМЕР_1 суми платіжним дорученням від 22.12.2017 №5149 були перераховані на вказаний у заяві-розрахунку рахунок військової частини.
У ході судового розгляду представники відповідача заперечували твердження ОСОБА_1 про невиплату йому допомоги при тимчасовій непрацездатності у червні 2017 року та вказують на отримання останнім коштів через касу військової частини, що підтверджується його особистим підписом у роздавальній відомості №427 за грудень 2017 року.
На задоволення клопотання представника позивача в справі призначалася судова почеркознавча експертиза, згідно висновку якої від 29.01.2019 №5367/5368/18-21 вказано, що підпис від імені ОСОБА_1 у роздавальній відомості за грудень 2017 року №427 в пункті п`ятому в графі «підпис про отримання» виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів пастою кулькової ручки не самим ОСОБА_1 , а іншою особою із наслідуванням якогось підпису ОСОБА_1 .
Таким чином слід вбачати доведеними аргументи позивача щодо невиплати належних йому коштів при тимчасовій непрацездатності у сумі 470,46 грн. Дана сума заборгованості не виплачена ні в день звільнення позивача, ні на день ухвалення рішення. Протилежного судом не встановлено. Відповідач в спростування вказаного доказів не надав. Отже вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а позов в цій частині підлягає задоволенню.
Суд звертає увагу, що ухвалою суду від 31.05.2019 на задоволення заяви відповідача з огляду на різні підписи позивача в інших відомостях в справі призначалася повторна судова почеркознавча експертиза. Однак дана ухвала скасована постановою Вінницького апеляційного суду від 23 липня 2019 року.
З урахуванням викладеного, суд вважає доведеним невиплату належних позивачу коштів в день звільнення.
При цьому суд відмічає, що спір щодо виплати належних сум виник лише в частині виплати 0,01 грн та допомоги при тимчасовій непрацездатності в сумі 470,46 грн. Спору щодо виплати 2192,54 грн, які виплачені лише 28.02.2018, не існувало.
За таких обставин, у відповідності до норм ст. 116, 117 КЗпП України позивач має право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, так як відповідач має заборгованість перед позивачем з виплати належних позивачу коштів і вони не виплачені в день звільнення.
Щодо визначення середнього заробітку, то суд зважає, що відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.
Відповідно до п.2 цього Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до п. 3 цього Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Згідно п.п. 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.
Позивач, здійснюючи розрахунок середньоденного заробітку (а.с.153, т.1), керувався довідкою відповідача від 20.04.2018 року (а.с. 8, т.1). При цьому вірно взяв до розрахунку заробітну плату за січень 2018, виключивши з нього розмір допомоги по тимчасовій непрацездатності, та грудень 2017 року та врахував кількість робочих днів в цих періодах.
Відповідач, заперечуючи в своїх поясненнях в судовому засіданні щодо його розміру, свого розрахунку не надав. При цьому, суд звертає увагу, що його заперечення стосуються застосування п.8 Порядку, а саме необхідності ділення заробітної плати за два місця на число календарних днів, на що також вказувала третя особа. Однак, суд наголошує, що відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. Судом не встановлено, а відповідачем не доведено, що в даному випадку є спеціальний нормативний акт, який визначає виключення із правила. При цьому відповідачем не заперечується, що оплата праці здійснюється виходячи із робочих днів.
Отже, середньоденна заробітна плата становить 265,65 грн.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За розрахунком позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.02.2018 до березня 2019 року становить 79429,35 гривень (а.с.152-153, т.1).
При визначені з вказаною вимогою, суд враховує, що кошти в сумі 2192,54 грн виплачені позивачу лише 28.02.2018, а тому середній заробіток за період з 06.02.2018 по 28.02.2018 ( 17 робочих днів) складає 4516,05 грн.
Щодо стягнення іншої частини середнього заробітку, то суд звертає увагу, що суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов:1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
За змістом п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням:1) розміру спірної суми, на яку працівник мав право,2) частки, яку вона становила у заявлених вимогах,3) істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком, 4) інших конкретних обставин справи.
Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду і може застосовуватись лише у разі часткового задоволення позовних вимог працівника.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у справі №662/1626/17, викладеному у постанові від 03.04.2019, постанові від 07.03.2018 справа № 2-2853/11, постанові від 30.01.2018 справа № 295/10900/16, постанові від 17.01.2019 справа №2-1579/11.
Враховуючи, що між сторонами у справі виник спір про розмір належних звільненому сум, що частково вирішений на користь ОСОБА_1 , суд вбачає можливим застосувати принцип співмірності у визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
З обставин справи, встановлених судом, розміру невиплаченої відповідачем суми при звільненні (470,46 грн), істотності цієї частки, з урахуванням необхідності застосування вимог розумності і справедливості, принципу співмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром належних звільненому працівникові сум, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому в цілому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 5000,00 грн (з урахуванням визначеного вище середнього заробітку в розмірі 4516,05 грн).
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 7000,00 грн, то слід зазначити, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Відповідно до п. п. 5, 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Суд враховує, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, а має самостійне юридичне значення.
В судовому засіданні встановлено порушення прав позивача затримкою розрахунку при звільненні належних йому сум. Така затримка призвела до душевних страждань, особа певний час була позбавлена доходу, що змусило її прикладати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених прав, тому суд приходить до висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню. Разом з тим, визначаючись щодо розміру відшкодування моральної шкоди, судом враховується характер порушення її прав, ступінь та істотність вимушених змін у житті та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, тому з врахування принципу розумності та справедливості, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди відповідачем, із врахуванням розміру, заявленого позивачем, повинен бути встановлений судом на рівні 500,00 грн.
Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Враховуючи розмір задоволених вимог (470,46 грн сума допомоги по тимчасовій непрацездатності, 5000,00 грн середнього заробітку, 500 грн- відшкодування моральної шкоди) та розмір сплаченого позивачем судового збору (799,00 грн за вимоги майнового характеру та 704,80 грн - за вимогу про відшкодування моральної шкоди), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 105,04 грн судового збору. Крім того з відповідача підлягає стягненню 2860,00 грн витрат на проведення експертизи, зважаючи, що вирішення спору на користь позивача про сплату 470,46 грн допомоги по тимчасовій непрацездатності ґрунтується саме на висновку експертизи.
На підставі викладеного, керуючись ст. 47, 116-117, 233 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, ст. 13, 49, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , невиплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн (чотириста сімдесят гривень 46 к.) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 к.) (без визначення податків та інших обов`язкових платежів), а також 500,00 грн (п`ятсот гривень 00 к.) у відшкодування моральної шкоди.
У решті вимог - відмовити.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 105,04 грн судового збору, а також 2860,00 грн витрат на проведення експертизи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ,
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце перебування: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений 15.10.2019

Суддя: