Справа № 441/1032/17 Головуючий у 1 інстанції: Перетятько О.В.
Провадження № 22-ц/811/266/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта Курилець Х.З.,

представника позивача ОСОБА_1 І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 31 травня 2018 року, постановлене в складі головуючої судді Перетятько О.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що відповідачі в належному їй, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, житловому будинку не проживають більше чотирнадцяти років. Після смерті 11.04.2013 року спадкодавця ОСОБА_6 та зміни власника за власним бажанням з реєстрації не зняті, що порушує її права як власника.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 31 травня 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житлом у житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 320 грн. 00 коп. з кожної.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що з доданої до матеріалів справи квитанції вбачається, що позивачем оплачено лише 640 грн. 00 коп. судового збору та зазначає, що за дві пред`явлені позовні вимоги позивач повинен був сплатити 1 280 грн. 00 коп. судового збору. Вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог чинного процесуального законодавства не постановив у зв`язку з цим ухвалу про залишення позову без розгляду та ухвалив несправедливе рішення, яке в частині задоволення позову про визнання апелянта ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом у житловому будинку по АДРЕСА_1 , підлягає скасуванню.

Також зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано та незаконно відмовив у задовленні її клопотання про зупинення провадження у справі. На розгляді у Городоцькому районному суді Львівської області є цивільна справа № 441/1547/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та зобов`язання вчинення дій. Звертає увагу на те, що предмет спору у зазначеній справі є вимога визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності інформацію, викладену у позовній заяві ОСОБА_3 у даній справі. Тому вважає, що зазначені справи є взаємопов`язаними та в разі завершення розгляду даної справи до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справ №441/1547/17, унеможливиться виконання рішення у тій справі.

Просить зупинити провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №441/1547/17.

Також просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 31 травня 2018 року частково та залишити позовну заяву без розгляду.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається наступне.

З копій свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВТІ № 491688 від 14.10.2013 року, витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 33973133 від 15.05.2013 року та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії НОМЕР_1 від 14.10.2013 року, технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, будинкової книги, довідки виконкому Бучалівської сільради Городоцького району Львівської обл. (а.с. 8 - 20) убачається, що позивач ОСОБА_3 успадкувала житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами, що по АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця ОСОБА_6 та зареєстрована за вказаною адресою з 30 травня 2017 року.

В будинку по АДРЕСА_1 також зареєстровані тітка позивача - ОСОБА_2 з 14.08.1986 року та двоюрідна сестра - ОСОБА_4 з 02.07.2003 року.

Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов проживання № 167 від 29.06.2017 року, № 17 від 25.01.2018 року, № 163 від 16.05.2018 року (а.с. 21, 106, 107, 108) відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , однак понад чотирнадцять років проживають по АДРЕСА_2 .

Факт непроживання у спірному житлі понад чотирнадцять років сторонами ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не заперечувався.

Ухвалою Городоцького районного суду Львівської обл. № 2/441/249/2018 р. від 06.03.2018 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_3 14.10.2013 року приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської обл. Богаченко Н.С. та зареєстрованого в Реєстрі за № 823 - залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (а.с. 81).

Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14.

Встановлено, сторони не заперечують, що ОСОБА_2 (дочка ОСОБА_6 ) та ОСОБА_4 (внучка ОСОБА_6 ) зареєстровані у спірному житловому будинку за згодою його колишнього власника ОСОБА_6 ,як члени її сім`ї.

Після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , власником житлового будинку стала позивач, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке сервітуту на користування спірним житловим будинком не містить.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Смерть власника визначено як одну з підстав припинення права власності (пункт 11 частини першої статті 346 ЦК України).

Зазначене дає підстави для висновку про похідний характер прав відповідачів на користування спірним житловим будинком від прав колишнього власника - ОСОБА_6 та їх припинення у зв`язку із смертю останнього.

З матеріалів справи вбачається, що після зміни власника спірного житлового будинку відповідачі не набули самостійного права на проживання у ньому з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - стаття 810 ЦК України, статті 61, 64 ЖК Української РСР).

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, встановивши, що власником спірного житлового будинку є позивач, а відповідачі, які зареєстрований в спірному будинку, понад 14 років не проживають за вказаною адресою, з урахуванням того, що відповідачами не надано доказів постійного проживання у спірному будинку та ведення спільного господарства з колишнім власником будинку, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог на підставі статті 405 ЦК України.

Встановивши фактичні обставини справи та застосувавши наведені законодавчі положення та вказаний правовий висновок Верховного Суду України, суд першої інстанції, враховуючи відсутність згоди нового власника на проживання відповідачів у спірному будинку за адресою АДРЕСА_1 та похідний характер прав останніх на користування вказаним будинком від прав колишнього власника, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення позову про визнання апелянта ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом у житловому будинку по АДРЕСА_1 , з процесуальних підстав, а саме у зв`язку з тим, що в цій частині позивачем не сплачено судовий збір за подання позову, а також з тих підстав, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, колегія суддів вважає неспроможними з наступних підстав.

Згідно вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Що стосується судового збору, то такий у даній справі сплачено відповідно до вимог закону.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне наголости на тому, що порушення процесуального права у вигляді неправильного справляння судового збору не може бути підставою для скасування судового рішення в розумінні вимог ст. 376 ЦПК України, оскільки жодним чином не може призвести до неправильного вирішення справи.

Що стосується відмови у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі, зокрема, об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Визначаючи наявність підстав, передбачених ст. 251 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, визначена у п. 6 ч. 1 цієї статті, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто, між двома справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально - правовий зв`язок. Це виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення (при оцінці юридичних фактів) для іншої справи.

Тобто, провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 6 ч. 1 ст. 251 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» підстава п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України (на даний час п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України) для зупинення провадження у справі неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішенні питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Таким чином, зважаючи на предмети і підстави позовів, судом першої інстанції вірно відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням суду у іншій справі, оскільки не встановлено, що в цій іншій справі можуть бути вирішенні питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, тобто рішення у другій справі про захист честі та гідності, не є тим рішенням від якого залежить вирішення даної справи про визнання особи такою, що втратила право на проживання.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак, підстав для скасування ухваленого у справі рішення Городоцького районного суду Львівської області від 31 травня 2018 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 31 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 червня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.