КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/6757/19 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 червня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О., Приходька К.П.

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року у справі за позовом Закритого акціонерного товариства «Єврофінанс», Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

У С Т А Н О В И В:

у листопаді 2017 року позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 квітня 2008 року між ЗАТ «Єврофінанс» та представництвом фірми «Дейконік Н.В.» було укладено договір лізингу №LA08000116, предметом якого був автомобіль «Шкода», 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

На підставі договору застави №122-1/3-V/24/2006 від 14.07.2008 року спірний транспортний засіб було передано у заставу ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра»).

10 січня 2011 року між ЗАТ «Єврофінанс» та ТОВ «Н-Лізинг» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого останній набув права вимоги у відповідності з положеннями договорів лізингу.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року в межах справи про банкрутство визнано недійсним договір про відступлення права вимоги.

26 травня 2017 року з листа Регіонального сервісного центра в м. Києві №31/26-119із позивачам стало відомо, що спірний транспортний засіб - автомобіль «Шкода», 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 зареєстровано за ТОВ «Н-Лізинг», а з 16 лютого 2013 року зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1

Оскільки ПАТ «КБ «Надра» згоди на відчуження автомобіля не надавав, позивачі вважають, що автомобіль знаходиться у незаконному володінні відповідача, а тому підлягає поверненню для подальшої реалізації в межах справи про банкрутство ЗАТ «Єврофінанс» для задоволення вимог кредиторів.

Враховуючи вищевикладене, позивачі просили витребувати у відповідача ОСОБА_1 у власність ЗАТ «Єврофінанс» транспортний засіб - автомобіль «Шкода», 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 та стягнути судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивачів.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначено, що у зв`язку з ліквідацією ПАТ «КБ «Надра» відбулося стрімке скорочення штату працівників юридичного департаменту банку і в ПАТ «КБ «Надра» не було змоги забезпечити супровід судових справ протягом часу їх розгляду судами одним представником. Лише під час розгляду справи по суті з`ясувалося, що попереднім представником помилково до позовної заяви було подано не той додаток до договору застави, що стало наслідком відмови у позові.

В судовому засіданні представник ПАТ «КБ «Надра»підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Апеляційним судом було вжито заходи для належного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки за останньою відомою адресою проживання відповідача, зазначеною позивачем у позові. Однак, судова повістка повернулась до апеляційного суду без вручення із відміткою Укрпошти про неможливість вручення у зв`язку з відсутністю адресата, тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника ПАТ «КБ «Надра», перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ЗАТ «Єврофінанс» не доведено належними та допустимими доказами факту перебування у його власності спірного транспортного засобу, передачу такого майна в заставу банку та незаконного відчуження автомобіля відповідачу, тому позивачі не можуть звертатися до суду у спосіб, що визначений ст.392 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 20 червня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ЗАТ «Єврофінанс» укладено договір застави №122-1/3-V/23/2006, відповідно до п.1.1 якого заставодавець в забезпеченя виконання зобов`язань, що випливають з кредитного договору, передає в заставу заставодержателю предмет застави, який належать заставодавцю на праві власності, а саме, транспортний засіб, згідно додатку №1 до цього договору (а.с. 12-18).

10 січня 2011 року між ЗАТ «Єврофінанс» та ТОВ «Н-Лізинг» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1 первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредитору у відповідності із положеннями договорів лізингу, перелік яких вказаний у додатку №1 до даного договору (а.с. 28-32).

Постановою Господарського суду Запорізької області від 14.04.2014 р. визнано ЗАТ «Єврофінанс» банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру (а.с.19-22).

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року визнано недійсним з моменту укладення договір про відступлення права вимоги від 10 січня 2011 року (а.с. 33-36).

Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 05 жовтня 2017 року, заставою рухомого майна, здійсненого 25 березня 2011 року на підставі договору про надання мультивалютної кредитної лінії з траншевим режимом кредитування №122/МКЛ-V/2006 від 26 січня 2007 року, ВАТ КБ «Надра», є транспортні засоби, перелік яких зазначено у Витязі .

26 березня 2016 року здійснено зміну відомостей про обтяження на підставі кредитного договору про надання кредитної лінії з вільним режимом кредитування від 24 червня 2008 року (а.с. 38-40).

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 Цивільного кодексу України, визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, предметом доказування є наявність у позивача права власності на спірне майно та незаконність володіння цим майном з боку відповідача.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 " Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Тому суд дійшов правильно висновку, з яким погоджується і колегія суддів та який не спростовується доводами апеляційної скарги, що для задоволення позову на підставі вказаних позивачами норм права, судове рішення повинно базуватися на встановленому юридичному факті і не може собою підміняти правовстановлюючих документів.

Тобто, на підставі вказаних норм законний власник може підтвердити виникле в минулому право власності, а не встановити його вперше.

Пунктом 23 вказаної Постанови визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому, суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проте позивачі, звертаючись до суду, ні в суді першої інстанції, ні до апеляційного суду, не надали будь-яких доказів на підтвердження своїх вимог, що є їх процесуальним обов`язком.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку зі здійсненням процедури ліквідації Банк не зміг забезпечити участь одного представника у розгляді даної справи, що стало підставою помилкового не надання доказів до позовної заяви, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Щодо порушення норм процесуального права, допущених судом першої інстанції у зв`язку з ухваленням рішення по справі за результатами проведення підготовчого судового засідання, колегія суддів вважає, що такі порушення дійсно мали місце, однак не призвели до неправильного вирішення справи по суті та відповідно до положень ч. 3 ст. 376 ЦПК України не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В ИВ :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2019 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 червня 2019 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.О. Журба

К.П. Приходько