Справа № 303/4609/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Готри Т.Ю.,

суддів: Собослоя Г.Г., Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря судових засідань - Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-ї особи Мукачівської міської ради, про визнання будівлі житловим будинком, придатним для проживання людини та визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 листопада 2018 року, повний текст складено 27.11.2018, ухвалене суддею Камінським С.Е.,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи без самостійних вимог Мукачівської міської ради, про визнання будівлі житловим будинком, придатним для проживання людини та визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Позов обґрунтовано тим, що у 1981 році керівництво Мукачівської шляхово-експлуатаційної дільниці №864 ДП «Закарпатський облавтодор» видало їй з чоловіком, який працював на цьому підприємстві, однокімнатну квартиру в будівлі по АДРЕСА_1 . У 1988 році після звільнення чоловіка з Мукачівського ШЕД №864 вони надалі продовжували проживати у цій квартирі і сплачувати квартплату, комунальні послуги в бухгалтерію підприємства. У 1992 році їх сусід отримав іншу квартиру, а тому вона з чоловіком, дітьми зайняли і другу однокімнатну квартиру в цьому ж будинку. Того ж року Мукачівське ШЕД №864 зверталося до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні складськими приміщеннями в яких нібито вони проживали без дозволу із самовільним переобладнанням їх під житло, однак судами першої і другої інстанцій у задоволенні позову було відмовлено.

Згодом вона з чоловіком за власні кошти переобладнали цю квартиру і будинок у дві житлові кімнати, кухню, ванну та санвузол. Водночас вони провели у цей будинок електрику, воду і газопостачання та вона по теперішній час оплачує квартплату у бухгалтерію ШЕД № 864 , оскільки її чоловік помер.

Також посилалась, що ця будівля не є складськими приміщеннями, а є житлом у якому всі члени її сім`ї зареєстровані. До того ж згідно з висновком № 15-05/18 експертного дослідження зазначена вище будівля є житловим будинком, ринкова вартість якої становить 362 417 грн. Стверджує, що її сім`я є наймачами цього житлового приміщення, що підтверджується квитанціями про оплату житла на рахунок Мукачівської філії ШЕД №864, договорами про надання послуг із газопостачання і користування електроенергією.

З огляду на це, просила визнати будівлю у АДРЕСА_1 житловим будинком придатним для проживання людини та визнати за нею право власності на нього за набувальною давністю.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 22.11.2018 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано будівлю АДРЕСА_1 житловим будинком та визнано за ОСОБА_1 право власності на нього за набувальною давністю. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ДП «Закарпатський облавтодор» просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю через неповне з`ясування судом обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Скарга мотивована тим, що суд помилково застосував вимоги ст.344 ЦК України, оскільки це майно перебуває у власності ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України». До того ж воно було самовільно споруджено (переобладнано), а тому в цьому випадку діють положення ст.376 ЦК України. Посилалось підприємство і на те, що воно, як власник зазначеного майна, не приймало жодних рішень про його передачу у власність позивачу ОСОБА_1 та це майно входить до статутного фонду і перебуває у повному господарському віддані ДП «Закарпатський облавтодор» і обліковується на балансі філії «Мукачівське ДЕД ДП «Закарпатський облавтодор» як виробниче (складське) приміщення. Зазначало підприємство у скарзі і те, що судом не взято до уваги ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.05.2013 у справі № 0707/5229/2012 та рішення Мукачівського міськрайонного суду від 01.11.2017 у справі № 303/4372/17 з приводу цього ж майна і між тими ж сторонами, які набули законної сили і мають преюдиційне значення у цій справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 посилалась на безпідставність скарги та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_4 в режимі відеоконференції підтримала апеляційну скаргу.

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд визнає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 місцевий суд виходив із того, що зазначений будинок є житловим і позивач відповідно до положень ст.344 ЦК України набула право власності на нього за набувальною давністю, оскільки вона у 1992-1993 роках добросовісно заволоділа цим чужим майном і продовжує відкрито, безперервно ним володіти до теперішнього часу. Водночас відповідачі ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», ДП «Закарпатський облавтодор» не довели, що вказана будівля є складським приміщенням, входить до статутного фонду та є власністю товариства і перебуває у повному господарському віддані ДП «Закарпатський облавтодор» й обліковується на балансі філії «Мукачівська ДЕД» як виробниче (складське приміщення). До того ж ухвалою суду касаційної інстанції від 29.05.2013 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ПАТ ДАК «Автомобільні дороги України» і ДП «Закарпатський облавтодор» про визнання права на приватизацію вирішувались інші правовідносини.

Проте з такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів погодитися не може з огляду на таке.

Приписами частини 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.05.2013, яка набрала законної сили, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», ДП «Закарпатський облавтодор», треті особи Мукачівська міська рада, регіонального відділення Фонду державного майна України в Закарпатський області про визнання права на приватизацію майна встановлено, що ОСОБА_6 з 01.12.1980 по 09.12.1988 працював у шляхово-експлуатаційній дільниці № 864 м.Мукачево. У 1981 році йому та членам його сім`ї для проживання надано приміщення АДРЕСА_2 . Утім , у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що спірне жиле приміщення відноситься до державного житлового фонду. Крім того, порядок надання житла регулюється Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Україні, затверджених Постановою Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради профспілок від 11 грудня 1984 року № 470. Згідно зі статтею 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Між тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, на якій правовій підставі вселились та проживають позивачі у спірному приміщенні і чи видавався їм ордер на вселення до нього. До того ж приміщення АДРЕСА_2 входить до статутного фонду ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» і є власністю товариства, перебуває у повному господарському віданні його ДП «Закарпатський облавтодор» і обліковується на балансі філії «Мукачівська ДЕД» ДП «Закарпатський облавтодор» як виробниче (складське) приміщення. ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» створено на виконання Указу Президента України від 8 листопада 2001 року № 1056 «Про заходи щодо підвищення ефективності управління дорожнім господарством України», відповідно до постанови КМУ від 28 лютого 2002 року № 221 «Про утворення відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"», якою установлено, що засновником Компанії є держава в особі Державної служби автомобільних доріг України. Згідно зі статтею 41 Конституції України право власності є непорушним. Власник не може бути протиправно позбавлений свого права власності. Водночас зобов`язуючи ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» виключити будинок АДРЕСА_2 із статутного фонду та передати його на баланс Мукачівської міської ради, суд позбавив ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» права власності на належне йому майно у спосіб, не передбачений діючим законодавством та Статутом товариства. Також при розгляді справи суд не звернув увагу на те, що будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_2 - це складське приміщення, яке не перебуває на обліку в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, створеному у відповідності до Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та постанови Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004 року № 467 «Про затвердження Положення про Єдиний реєстр об`єктів державної власності», що також свідчить про те, що не відноситься до державного житлового фонду.

Також рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 1 листопада 2017 року, що теж набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Закарпатський облавтодор» в особі філії «Мукачівська ДЕД», ПАТ «ДАК» Автомобільні дороги України», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Мукачівська міська рада, реєстраційна служба Мукачівського МРУЮ Закарпатської області про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку установлено, що приміщення розташоване по АДРЕСА_2, входить до статуного фонду ПАТ ДАК «Автомобільні дороги України і є власністю товариства, перебуває у повному господарському віданні його дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор і обліковується на балансі філії Мукачівська ДЕД ДП «Закарпатський облавтодор», як виробниче (складське) приміщення. Отож, відповідачі ДП «Закарпатський облавтодор» в особі філії «Мукачівська ДЕД» та ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» жодним чином не порушують права позивачки ОСОБА_1 , а натомість остання оспорює їх право власності.

З огляду на це, помилковим є твердження місцевого суду, що зазначеною вище ухвалою суду касаційної інстанції від 29.05.2013 вирішувались інші правовідносини і вона не має преюдиціального значення, оскільки ця ухвала суду, як і вказане вище рішення місцевого суду від 01.11.2017, стосувалися саме тих осіб (позивачки ОСОБА_1 , відповідачів ПАТ ДАК «Автомобільні дороги України», ДП «Закарпатський облавтодор» і його філії) та саме щодо спірної будівлі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України право власності є непорушним. Власник не може бути протиправно позбавлений свого права власності.

Матеріалами справи установлено, що ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» є власником спірного майна, яке перебуває у повному господарському віддані ДП «Закарпатський облавтодор» і обліковується на балансі філії «Мукачівське ДЕД ДП «Закарпатський облавтодор» як виробниче (складське) приміщення.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», ДП «Закарпатський облавтодор» приймали рішення про передачу ОСОБА_1 цього майна.

Відповідно до вимог частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено законом.

Проте колегія суддів уважає, що суд першої інстанції помилково застосував ці вимоги закону, оскільки у цього майна є відомий позивачу ОСОБА_1 власник із яким у неї тривалий час існують судові спори. До того ж матеріалами справи установлено, зокрема і позовною заявою, що позивач ОСОБА_1 переобладнала зазначену вище будівлю без належних дозволів, що в розумінні статті 376 ЦК України є самочинним будівництвом, а тому право власності на нього за набувальною давністю у порядку статті 344 ЦК України набуватися не може, на що місцевий суд не звернув уваги.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позовній вимозі ОСОБА_1 про визнання спірної будівлі придатним для проживання, оскільки це не є компетенцією суду, а відповідних на те інших органів. Водночас місцевий суд помилково задовольнив решту її позовних вимог без урахування вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

З огляду на викладене вище, а також те, що позивачка ОСОБА_1 не довела належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами своїх позовних вимог, апеляційний суд доходить переконання, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Отож, колегія суддів визнає, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з одночасним ухваленням по справі нового судового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

На підставі статті 141 ЦПК України судові витрати за подачу відповідачем апеляційної скарги у вигляді сплати судового збору в розмірі 5 436,25 грн, встановленому Законом України «Про судовий збір», слід покласти на позивача ОСОБА_1

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» - задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 листопада 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-ї особи Мукачівської міської ради, про визнання будівлі житловим будинком, придатним для проживання людини та визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» судові витрати в розмірі 5 436,25 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 7 червня 2019 року.

Суддя-доповідач :

Судді :