Справа № 199/3013/19
(2/199/2342/19)
РІШЕННЯ

Іменем України

28.05.2019 м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання - Перетятько А.В.,

за відсутності учасників справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом (при заочному розгляді справи) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що ОСОБА_1 (позивачу-1) на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2018 належить 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_1 частина домоволодіння належить ОСОБА_2 (позивачу-2) на підставі договору дарування від 01.04.2006.

Як зазначають позивачі при зверненні до суду із вказаним позовом, відповідача в домоволодінні зареєструвала колишня власниця, проте, у вказаному домоволодіння відповідач не проживає з 1988 року, її місце проживання на теперішній час невідоме, а тому позивачі не можуть в іншому, окрім судового, порядку вирішити питання про зняття відповідача з реєстрації.

Позивачі вказують, що відповідач не проживає в даному домоволодінні, не сплачує комунальні платежі, не несе ніяких витрат по утриманню житла, не отримує кореспонденцію, її особистих речей в домоволодінні немає.

Предмет позову становить вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - домоволодінням АДРЕСА_2 .

Позивачі в окремо поданих заявах просили розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали повністю та не заперечували проти заочного розгляду справи.

Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення.

Як встановлено судом, позивач-1 є власником житлового приміщення 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, посвідченого 05.04.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу за реєстровим №2827 (Бланк ННВ 76), право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.04.2019, номер запису про право власності: 25615876, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 (а.с. 15-16, 16 звор); позивач-2 є власником житлового приміщення 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_2 на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 01.04.2006 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим №578 (Бланк ВСР 849516), право власності зареєстроване в КП «ДМБІ » 19.05.2016, реєстраційний номер: 6767755 (а.с. 12, 11).

Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.19) з 13.02.1987, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду, тобто з часу попереднього власника.

Відповідач не є членом сім`ї позивачів.

За зазначеною адресою відповідач не мешкає з 1988 року.

Зазначений висновок суд робить на підставі акту №2 обстеження будинку АДРЕСА_2 про встановлення факту непроживання і відсутності речей громадянки ОСОБА_4 , 1941 р.н., складеного 02.04.2019 о 15:00 год. головою квартального комітету №23 в присутності трьох осіб (а.с. 8).

Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності.

Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, розв`язуючи позовну вимогу, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як встановлено судом в цій справі, відповідач не є членом сім`ї позивачів у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідач не проживає в домоволодінні позивачів з 1988 року та набула права користування вказаним домоволодінням за часів попереднього власника), тому суд погоджується із слушністю доводів позивачів в тій частині, що реєстрацією місця проживання відповідача за адресою належного позивачам на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав, як власників, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст. 383, 391 ЦК України.

Таким чином, вочевидь, що відповідач не є членом сім`ї позивачів та набула право користування у іншого власника. У зв`язку із зазначеним не підлягають застосуванню до правовідносин приписи ст. 405 ЦК України, на які позивачі також посилалися, оскільки учасники справи не є членами сім`ї.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 13, 19, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 263, 264, 265, 268, ч. 2 ст. 272, ст.ст. 273, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням: домоволодінням АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 (сорок) коп.

Дата складення повного судового рішення 07 червня 2019 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку д Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї