Провадження № 22-ц/4808/1252/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Бойчука І.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , позивача та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Бабій О.М. 08 серпня 2019 року в м. Івано-Франківськ, повний текст якого складено 13 серпня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_4 подано позов до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обгрунтовує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 09.07.2013 року по 29.03.2016 року, в якому народилась дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина перебуває на її утриманні, відповідач з часу розірвання шлюбу жодного разу не бачився з дочкою, не турбується про неї, не цікавиться її життям та розвитком, кошти на утримання дитини не надає. У відповідача є можливість нести матеріальні витрати, пов`язані з утриманням дитини, інших дітей на утриманні та непрацездатних батьків у нього немає. До початку розгляду справи по суті позивачка подала заяву про уточнення позовних вимог та просила стягувати аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_5 у частці від доходу відповідача в розмірі 1/3 доходів ОСОБА_1 (а.с.1,14).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 серпня 2019 року позов задоволено.

Суд ухвалив стягувати із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини від всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 19 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір.

Не погодившись з рішенням суду в частині визначення розміру аліментів ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Апелянт зазначає, що судом порушено ст.131-2 Конституції України та ст.60 ЦПК України, згідно з яким представником у суді може бути лише адвокат.

Відповідач не мав можливості взяти участь в судовому засіданні у зв`язку з відрядженням по роботі, тому у судове засідання з`явилась мати відповідача як вільний слухач. Однак в основу оскаржуваного рішення покладено визнання представником відповідача за довіреністю позовних вимог, що суперечить положенню про те, що виключно адвокатом здійснюється представництво іншої особи в суді. Ним позовні вимоги не підтримувались, у судове засідання він не міг з`явитись, довести причини неявки позбавлений можливості у зв`язку з проходженням служби в Службі безпеки України, що є таємною та службовою інформацією.

Визначену суму аліментів а в розмірі 1/3 вважає завищеною, оскільки суд не врахував, що в матеріалах справи відсутні докази матеріального становища та стан здоров`я відповідача, які б свідчили про відсутність можливості сплачувати аліменти в розмірі 1/3 на утримання неповнолітньої дитини. Крім того, того на даний момент він потребує покращення житлових умов, у зв`язку з чим перебуває на квартирному обліку з 26.05.2017 року як учасник бойових дій, а тому стягнення аліментів у розмірі 1/3 від усіх його доходів є для нього непосильним.

Апелянт зауважує, що неодноразово намагався матеріально допомагати дитині, однак позивачка відмовлялась від отримання коштів чи подарунків для дитини. Більше того, позивач завжди перешкоджає спілкуванню з дитиною та його зустрічам, що стало причиною для звернення до органу опіки та піклування із заявою про встановлення порядку участі у вихованні дитини.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини в розмірі ? від усіх його доходів (а.с.29-31).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що, відповідно до ч.2 ст.360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Вислухавши пояснення апелянта, позивача та її представника, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає її обґрунтованою в частині, виходячи з таких підстав.

В силу ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відомостями, які містяться у свідоцтві про народження дитини (а.с.6).

Сторони перебували у шлюбі з 09.07.2013 року по 29.03.2016 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.03.2019 року шлюб між ними розірвано. Малолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на проживанні з матір`ю. (а.с.7).

З довідки від 11.06.2019 року №674/48-31/35в, виданої Департаментом освіти та науки, ОСОБА_3 здійснена оплата за відвідування дитиною ОСОБА_6 дитячого навчального закладу №24 за період з 01.09.2018 року по 01.06.2019 року у розмірі 1740 грн (а.с.4).

Відповідач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 , виданим в/ч НОМЕР_2 Повітряних Сил України Збройних Сил України (а.с.36).

ОСОБА_1 проходить військову службу в Службі безпеки України з 10.06.2019 року по даний час, про що свідчить довідка управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області від 25.07.2019 року №11/225 (а.с.35).

Згідно довідки, виданої Департаментом житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради №223380 від 31.05.2017 року, ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку при міськвиконкомі з 26.05.2017 року за №9304 в списках загальної черги, складом сім`ї 1 особа та списках першочергової черги за №3158 як учасник бойових дій (а.с.37).

Сторони інформації про свої доходи суду не представили.

Відповідач суду пояснив, що його заробітна плата після відрахування обов`язкових платежів становить приблизно 9000 гривень щомісячно.

Позивач надала суду пояснення, що вона не має можливості працювати, оскільки крім дочки ОСОБА_7 , виховує ще двох своїх малолітніх дітей, народжених у повторному шлюбі, і знаходиться у відпустці по догляду за дітьми. Наймолодшій дитині 18 місяців. Фактично її і усіх трьох дітей, у тому числі і дочку ОСОБА_8 , матеріально утримує її чоловік, який є батьком двох молодших дітей.

Обставини про розмір заробітку відповідача не оспорюють ся позивачем, як і не заперечується відповідачем наявність у позивачки двох малолітніх дітей у повторному шлюбі.

Задовольняючи позов, суд виходив з положень ст. 180-182, 190, 191 СК України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, стягнувши із відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини від всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України врахував відсутність даних про розмір доходів сторін, потреби дитини щодо належного утримання та факт визнання позову представником відповідача.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу ст.18, ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Обставини, які суд повинен врахувати при визначенні розміру аліментів, передбачені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Ці обставини стосуються як дитини, так і платника аліментів: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом частини 2 зазначеної статті розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Встановивши, що відповідач працевлаштований, має регулярний дохід, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення способу стягнення аліментів із відповідача на утримання дитини саме у частці від доходу батька у справі, оскільки таке волевиявлення позивача мало місце і не може заперечуватись.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, у тому числі, дітей віком до 6 років.

Аналізуючи зазначені норми закону, апеляційний суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленому на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини.

Приймаючи до уваги, що дитину мають матеріально забезпечувати лише її батьки і будь-які інші особи не мають аліментних зобов`язань перед дитиною, позивач не має самостійного доходу з поважних причин, оскільки двоє молодших дітей, яких вона також зобов`язана утримувати, не досягли трьохрічного віку, вони потребують догляду, у зв`язку з чим вона не має можливості працювати, тому забезпечення утримання в розмірі, не меншому прожиткового мінімуму для дитини віком до шести років, суд вірно поклав на батька дитини.

Апелянт в судовому засіданні надав пояснення, про те, що в судовому засіданні суду першої інстанції його інтереси представляла мати, яка не є фахівцем в галузі права, а тому не розуміючи помилково визнала позовні вимоги про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/3 частки від отриманих доходів.

Відповідно до довіреності від 05 травня 2017 року, посвідченої державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, зареєстрованої в реєстрі № 2-700, відповідач уповноважив ОСОБА_9 строком на п`ять років до 05.05.2022 року на представництво його інтересів в усіх судових установах з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі, в тому числі і визнання позову.

За змістом частини 2 статті 60, частини 1 і 2 статті 62 ЦПК України під час розгляду справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Повноваження представників сторін мають бути підтверджені довіреністю фізичної особи, посвідченою нотаріально.

В силу положень частини 1 статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Визнання позову є розпорядницькою дією відповідача і означає безумовну згоду з вимогами позивача та з винесенням судом рішення на користь позивача незалежно від наявності і доведеності фактів, що входять у підставу позову.

Визнання, викладене в письмовій заяві, долучається до матеріалів справи.

Наслідками визнання позову є: прийняття рішення про задоволення позовних вимог; відсутність можливості повторного звернення до суду по спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; вказівка в мотивувальній частині рішення тільки на визнання позову.

Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, приймаючи до уваги малозначність даної справи, суд першої інстанції правильно допустив представника відповідача ОСОБА_9 до участі у справі, оскільки вона підтвердила свої повноваження довіреністю фізичної особи, посвідченою нотаріально і діяла у судовому засіданні у межах своїх повноважень.

Отже посилання апелянта на те, що його представник не розуміла значення процесуальних дій не заслуговують на увагу.

Таким чином, при визначенні розміру аліментів суд правильно врахував факт перебування дитини на утриманні позивача; вік дитини; стан здоров`я дитини, матеріальне становище відповідача (працевлаштований); стан здоров`я відповідача, вартість життя та необхідність здійснення витрат як для забезпечення соціально-побутових потреб розвитку, здоров`я дитини, доходи позивача (не працевлаштована, отримує соціальну допомогу на малолітніх дітей).

Доказів про перебування інших осіб на його утриманні відповідач суду не представив, тому суд виходить з обставин відсутності у платника аліментів інших осіб, яких він зобов`язаний утримувати.

При цьому апеляційний суд зауважує, що сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України).

Таким чином, розмір аліментів 1/3 частці від доходів відповідача є об`єктивним з огляду на вимоги закону щодо прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та принципу рівності батьків у утриманні дитини, відповідає встановленим судом обставинам справи, наданим доказам та вимогам СК України.

Однак, стягуючи судовий збір з ОСОБА_1 , суд першої інстанції допустився помилки, що є підставою для скасування рішення суду в цій частині.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року № 484-VIII (набрав чинності з 01 вересня 2015 року) внесені зміни, зокрема, у статтю 5 Закону України «Про судовий збір» (пільги щодо сплати судового збору), а саме: відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Зазначена норма статті даного Закону не містить посилань на те, що позов має бути заявлений лише з підстав порушення прав та законних інтересів позивача саме як учасника бойових дій, а також прямо та чітко не зазначає, що справа має стосуватись порушених прав саме позивача, що має статус учасника бойових дій, без уточнення характеру такого права та підстав його порушення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності ясності і недвозначності і правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування не включає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява

№ 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65)).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частини перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Відсутність механізму чіткого трактування та розуміння дійсного змісту вказаної норми пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» в першу чергу пов`язане з недоліками законодавчої техніки, яка використовувалась законодавцем під час підготовки Закону України «Про судовий збір», проте це не повинно впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права учасників бойових дій, незалежно від характеру, предмета та підстав позовів.

Таким чином, з 01 вересня 2015 року правове регулювання пільг по сплаті судового збору здійснюється на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», який є спеціальним Законом і не містить жодних обмежень для учасників бойових дій щодо предмету судового захисту порушених прав (постанова від 27 .06.2018 року у справі № 572/2088/17, провадження № 61-12842св18).

З врахуванням викладеного, рішення Івано-Франківського міського суду від 08 серпня 2019 року в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 підлягає скасуванню

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 08 серпня 2019 року в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 скасувати.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: І.В. Бойчук

Р.Й. Матківський