ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3223/19 Справа № 214/2502/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Чернова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/2502/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , відповідача Державної казначейської служби України на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року, яке ухвалено суддею Черновою Н.В. о 12 годині 28 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної (майнової) і моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позов обґрунтовано тим, що 24.05.2011 року відносно позивача було порушено кримінальну справу № 5111903. ОСОБА_1 перебувала під кримінальним переслідуванням протягом 57 місяців 23 дні - з 09.03.2011 року до 31.12.2015 року, з низ: безпосередньо під вартою перебувала протягом 57 днів (з 24.05.2011 року до 20.07.2011 року).

Незважаючи на позитивні характеристики, не дослідивши належним чином докази, приводи та підстави, суди навмисно винесли судові рішення щодо обрання до неї найбільш суворої міри запобіжного заходу, щоб підтримати спроби органу досудового слідства чинити на неї моральний, фізичний та психологічний тиск.

У зв`язку із незаконним затриманням у лікарні КЗ «Міська лікарня №5» та перевезення її хворої, в кайданках до КЗ «Міська лікарня №3», її бачило та впізнавало багато людей. Про неї почали пліткувати, сусіди перестали спілкуватись, дивились підозріло та насторожено, у зв`язку із чим вона буде змушена змінювати місце проживання. Її було позбавлено право отримати медичну допомогу, внаслідок чого хвороба, яку вона отримала внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, набула хронічної форми.

Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 20.07.2011 року їй було змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд. Після цього позивач пройшла амбулаторне лікування у КЗ «Міська лікарня №2» з діагнозом: вегето-судинна дистонія, астенічний синдром. Крім того, внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, вона також отримала й іншу хворобу, внаслідок чого вимушена лікуватися в стаціонарному відділенні КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР».

Також позивач зазначає, що, внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, відбулося розголошення лікарської таємниці, а саме під час розгляду справи відносно неї, судом першої інстанції було надіслано запит та отримано з КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР» інформацію про її психологічний стан, яку вподальшому було оприлюднено сторонам та іншим особам, присутнім у залі судового засідання.

Протягом 16 місяців відносно позивача незаконно здійснювалися оперативно-розшукові заходи, в ході яких застосовувались технічні засоби негласного отримання інформації, а саме: здійснювалося прослуховування телефонних розмов, яке тривало протягом 30 діб (з 23 березня до 23 квітня 2011 року), а також здійснювалось несанкціоноване судом проникнення до службового приміщення для встановлення прихованої камери, для таємного відеоспостереження за подіями, що відбувались у її службовому кабінеті з прослуховуванням розмов, яке тривало протягом 60 діб (з 23 березня до 24 травня 2011 року).

Під час обшуку її службового кабінету був вилучений її паспорт громадянина України.

Під час обшуку у лікарні, вилучено мобільний телефон, який був повернутий через 4 роки 8 міс.

У зв`язку із посяганням на майнові права та блага, позивач зазнала душевних страждань, які виявилися у хвилюваннях, переживаннях, страхові не тільки за подальшу долю свого майна, а й за подальшу долю свого існування без паспорту громадянина України та мобільного зв`язку, втративши при цьому всі контакти та зв`язки зі знайомими, друзями та колишніми колегами, номера телефонів яких, залишились записаними в пам`яті вилученого телефону. Ці зміни примусили позивача докаладати додаткових зусиль для організації свого життя, які є показником наявності моральної шкоди.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності був накладений арешт на особисте майно позивача, який діяв протягом 4 років 6 місяців 6 днів, через що позивач була позбавлена права вільно розпоряджатись своїм майном, в результаті чого зазнала душевних страждань, які виразилися у хвилюваннях, переживаннях та страхові за подальшу долю її майна, що також є показником наявності моральної шкоди.

Крім того, у зв`язку із незаконним порушенням проти неї кримінальної справи та триманням під вартою, вона була позбавлена можливості здійснювати захист як законний представник свого сина, проти якого було висунуто кримінальне обвинувачення, а також приймати участь у судових засіданнях.

При цьому, зазначила, що у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності вона зазнала й майнових втрат у розмірі 211 751,54 грн., які складаються із ймовірного втраченого заробітку з урахуванням індексації у розмірі 146 018,81 грн., оскільки вона не могла працевлаштуватися після звільнення у зв`язку з ліквідацією урядового органу на підставі п. 1 ст. 40 ЗКпП України, витрат на лікування у розмірі 21 268,73 грн., витрат на послуги поштового та кур`єрського зв`язку у розмірі 1 790,00 грн., проїзд до м.Дніпропетровська та м.Києва у розмірі 400,00 грн., проїзд у громадському транспорті у розмірі 2 160,00 грн., та витрат на оплату адвокатських послуг у розмірі 40 000,00 грн.

Посилаючись на викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд стягнути з відповідача за рахунок державного бюджету на її користь в рахунок відшкодування суму матеріального (майнового) збитку в розмірі 211 751, 54 грн., а також стягнути суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 2304000,00 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Судові витрати компенсовано за рахунок держави.

В апеляційних скаргах позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, проведення розгляду справи неповно, не всебічно, та без з`ясування всіх обставин справи, без дотримання принципів справедливості, змагальності і диспозитивності, що потягло за собою неправильний висновок щодо часткового задоволення позовних вимог.

Зокрема, зазначають, що судом дано невірну оцінку позиції відповідача Державної казначейської служби України щодо заявлених позовних вимог, взято до уваги лише заперечення відповідача за 2016 рік, без урахування того, що представник Державної казначейської служби України відмовився від них та у дебатах, посилаючись на лист ДКСУ №5-12/3367-9262 від 06.06.2018 року, запропонував суду вирішити спір, що свідчить про упередженість судді Чернової Н.В. і скоєння нею кримінального правопорушення.

Також, наголошують на тому, що суд не тільки не врахував цих обставин, але й відмовив позивачеві у постановленні окремої ухвали, у зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просять суд апеляційної інстанції винести окрему ухвалу суду про виникнення конфлікту інтересів в органі державної влади - Казначействі України.

Також наголошують на тому, що нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не враховано всі витрати, які може понести громадянин, у разі поновлення своїх прав після незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду, а тому пункт 3 ч. 1 ст. 3 цього Закону перебачає можливість відшкодування інших витрат, сплачених громадянином і, на думку апелянтів, до таких витрат треба відносити усі матеріальні витрати, понесені ОСОБА_1 , в тому числі компенсацію витрат на лікування, послуг поштового та кур`єрського зв`язку, витрат на проїзд, а також витрат на роздруківку скарг та заяв.

До того ж вказують й на те, що суд дійшов хибного висновку про відсутність доказів перебування позивача на обліку в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості та трудової міграції, як безробітної, оскільки це спростовується наявним в матеріалах справи кримінального провадження (т. 4 а.с.83) та в цивільній справі (т.2 а.с. 101) листом директора Дніпровського обласного центру зайнятості №12/04-694 від 20.02.2015 року.

Не погоджуються позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 й з висновками суду першої інстанції в частині зменшення розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача, оскільки спеціальним Законом визначено граничний мінімальний розмір моральної шкоди, а максимальний розмір не встановлено, у зв`язку з чим він має відшкодовуватися з урахуванням глибини всіх страждань позивача, що не було в повній мірі враховано судом та не взято до уваги їх тривалість. При цьому, позивачем було розраховано моральні страждання у відповідності до методики професора Ерделевського О.М. у розмірі 2 304 000,00 грн., а суд безпідставно зменшив цей розмір до 300 000,00 грн.

При цьому, зазначають, що відносно позивача ОСОБА_1 протягом 16 місяців незаконно здійснювалися оперативно-розшукові заходи, тобто саме скільки часу порушувалися її конституційні права.

Також, наголошують на тому, що суд неодноразово відкладав розгляд справи саме за ініціативою суду, тобто суд не сприяв справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду справи.

В апеляційній скарзі відповідач Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Зокрема, зазначає, що згідно ст. 56 Конституції України відшкодування шкоди проводиться за рахунок держави, а відповідно до прикінцевих положень Бюджетного кодексу України рішення про стягнення коштів державного бюджету виконується Державною казначейською службою України, тобто відшкодування коштів має здійснюватися з Державного бюджету України через органи казначейства. Вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди, виходячи з Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік», має застосувати не мінімальний розмір заробітної плати, а прожитковий мінімум для працездатних осіб. Вважає, що позивачем не доведено наявність причинного зв`язку між кримінальним провадженням, досудовим розслідуванням та погіршенням її здоров`я.

Крім того, зазначає, що судом було порушено норми процесуального права та не враховано роз`яснення, викладені в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», де судам роз`яснено, що в даній категорії справ обов`язкове притягнення як відповідачів державних органів незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю яких завдано шкоду, тобто суд неправомірно не залучив до участі у справі у якості відповідача Криворізьку місцеву прокуратуру №1.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_4 , ОСОБА_2 зазначають, що доводи апеляційної скарги відповідача є необгрунтвоаними, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. При цьому, вказують й на те, що відповідачем було свідомо та навмисно пропущено процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим вони звернулися до керівника Казначейства України з відповідною скаргою.

Позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (т. 3 а.с. 194, 196, 197), в судове засідання не з`явилися, однак від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності за наявними у справі доказами, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Державної казначейської служби України - Калітвєнцеву Г.А., яка підтримала доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України та просила її задовольнити, а також заперечувала проти задоволення апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , вважаючи їх необгрунтованими, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог, доводів апеляційних скарг та письмового відзиву на апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі наказу голови ліквідаційної комісії Інспекції № 106-к від 24.05.2011 року, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу контролю за енергозбереженням по м. Кривий Ріг - державного інспектора з енергозбереження територіального управління Державної інспекції з енергозбереження по Дніпропетровській області згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 28).

24.05.2011 року старшим слідчим прокуратури Дзержинського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області винесено постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 368 КК України (т.1 а.с. 29).

Згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 24.05.2011 року, ОСОБА_1 була затримана 24.05.2011 року. Остання була ознайомлена із правами та обов`язками (т.1 а.с. 219-220, 221).

Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.05.2011 року, яка ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.06.2011 року залишена без змін, ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (т.1 а.с. 30,31-32).

27.05.2011 року старшим слідчим прокуратури Дзержинського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області винесено постанову про притягнення у якості обвинуваченої ОСОБА_1 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України, та цього ж дня останню допитано у якості обвинуваченої (т.1 а.с. 225-226,227).

ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, що підтверджується обвинувальним висновком (т.2 а.с. 1-12).

Постановою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 20 липня 2011 року запобіжний захід ОСОБА_1 змінено із тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.12.2013 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 368 КК України (т.2 а.с. 51-57).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.03.2014 року вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.12.2013 року скасовано та справу направлено для провадження додаткового розслідування (т.2 а.с. 62-67).

31.12.2015 року постановою прокурора Криворізької місцевої прокуратури №1 кримінальне провадження № 0000871 від 02.04.2014 року по якому ОСОБА_1 27.05.2011 було пред`явлено обвинувачення (в ред. КПК України 1960 року) за ч.2 ст. 368 КК України закрито у зв`язку із відсутністю в її діях складу вказаного злочину (т.1 а.с.21-22).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, виходив із того, що з моменту порушення кримінальної справи - 24 травня 2011 року і до моменту винесення постанови прокурора Криворізької місцевої прокуратури №1 про закриття кримінального провадження від 31 грудня 2015 року, позивач була незаконно притягнута до кримінальної відповідальності, як обвинувачена у кримінальному провадженні. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, як обвинуваченої, протягом 55 місяців 7 днів нормальний уклад життя позивача був порушений, тому на її користь підлягає стягненню моральна шкода, визначена відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у розмірі не меншому однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством, у зв`язку з чим суд визначив розмір відшкодування в сумі 300 000,00 грн., який є співмірним та достатнім для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу.

Колегія суддів погоджується з такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ураховуючи викладене, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач незаконно перебувала під слідством і судом 55 місяців та 7 днів, що є підставою для відшкодування на її користь моральної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно з ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», проводиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що позивач незаконно перебувала під слідством і судом з 24.05.2011 року по 31.12.2015 року, чим їй було завдано моральної шкоди, розмір якої судом визначено у відповідності до обмежень, встановлених ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 про те, що відносно ОСОБА_1 протягом 16 місяців незаконно здійснювалися оперативно-розшукові заходи, тобто саме з цього часу порушувалися її конституційні права, колегією суддів відхиляються, оскільки спеціальним Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено відшкодування моральної шкоди саме за час перебування під слідством чи судом, а, як вірно встановлено судом першої інстанції, постанова про порушення кримінальної справи винесена 24 травня 2011 року та з цього часу ОСОБА_1 перебувала під слідством.

Доводи апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України про те, що розмір мінімальної заробітної плати, який слід було застосувати для обчислення моральної шкоди в цій справі, має відповідати мінімальному прожитковому мінімуму для працездатних осіб, колегією суддів відхиляються з наступних підстав.

Так, відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, на який посилається прокурор в апеляційній скарзі, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Однак, відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу не є її посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстав для застосування наведеної норми до спірних правовідносинах відсутні.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривень.

Тому, розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, що й було зроблено судом першої інстанції.

Безпідставними є також доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 про те, що суд, при вирішенні спору, не врахував душевні страждання ОСОБА_1 та зміни у її житті, визначив занижений розмір моральної шкоди, адже суд першої інстанції, врахувавши, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, дійшов цілком аргументованого висновку про визначення саме такого розміру компенсації з урахуванням реальних втрат, а також засад виваженості та справедливості.

Так, не можна вважати рівнозначним перебування під слідством з урахуванням міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд та у вигляді тримання під вартою, адже в залежності від цих обставин глибина перенесених моральних страждань буде різнитись і, встановивши у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір мінімального відшкодування моральної шкоди, законодавець не вніс жодних обмежень щодо максимального розміру моральної шкоди, яка може бути відшкодована на підставі цього Закону.

В п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановивши, що постановою прокурора Криворізької місцевої прокуратури №1 від 31.12.2015 року кримінальне провадження № 0000871 від 02.04.2014 року по якому ОСОБА_1 27.05.2011 року було пред`явлено обвинувачення (в ред. КПК України 1960 року) за ч.2 ст. 368 КК України закрито у зв`язку із відсутністю в її діях складу вказаного злочину (т.1 а.с.21-22), взявши до уваги, що позивач перебувала під судом та слідством впродовж 55 місяців та 7 днів, з яких безпосередньо під вартою 1 місяць 26 днів (у період з 24 травня 2011 року по 20 липня 2011 року), застосуванням до неї запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для відшкодування моральної шкоди саме у розмірі 300 000,00 грн.

Так, визначаючи розмір належної позивачу компенсації за спричинену їй моральну шкоду, суд першої інстанції в повній мірі врахував положення ст. 23 ЦК України, ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до яких законом встановлено лише мінімальній розмір відшкодування моральної шкоди, а реальна компенсація моральної шкоди має визначатись судом з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань і немайнових втрат, яких зазнала особа, а також засад розумності, виваженості та справедливості. Доводи апеляційної скарги позивача про те, що розмір моральної шкоди необхідно розраховувати у відповідності до методики професора Ерделевського О.М. є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.

Визначаючи компенсацію моральної шкоди, судом враховано, що незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати позивачу, призвели до позбавлення права позивача ОСОБА_1 на свободу та особисту недоторканість, порушення її нормальних життєвих зв`язків, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Вона була позбавлена можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршилися відносини з оточуючими людьми. Крім того, погіршився стан здоров`я позивача та вона потребує лікування.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не доведено наявність причинного зв`язку між кримінальним провадженням, досудовим розслідуванням та погіршенням її стану здоров`я, колегією суддів відхиляються, як такі, що спростовуються матеріалами справи, згідно яких за час досудового розслідування та під час слухання справи у суді ОСОБА_1 неодноразово зверталась за медичною допомогою з приводу погіршення стану здоров`я, перебувала на лікуванні у медичних закладах, що підтверджується відповідними листами, відповідями та медичними документами (т.1 а.с.33, 37-40,45-78,80).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом порушено норми процесуального права та не залучено до участі у справі у якості відповідача Криворізьку місцеву прокуратуру №1, не заслуговують на увагу, оскільки обов`язок визначити відповідача у справі покладається на позивача, а згідно зі змістом статті 51 ЦПК України залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача здійснюється судом лише за клопотанням позивача.

Разом з тим, колегія суддів вважає прийнятними доводи апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України щодо невірного визначення судом першої інстанції порядку стягнення моральної шкоди, яка підлягає компенсації з відповідача на користь позивача.

Так, згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

За приписами статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.

Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України.

Статтею 43 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) встановлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно пунктів 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України № 460/2011 від 13 квітня 2011 року, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Державна казначейська служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Державної казначейської служби України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 4 Положення про Державну казначейську службу України).

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Отже, правильним буде відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 300 000 грн. 00 коп. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині порядку стягнення моральної шкоди підлягає зміні на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування втраченого заробітку та інших витрат, понесених позивачем у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, суд першої інстанції, виходив з їх недоведеності та необгрунтованості.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Так, згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

В пункті 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №226/94-ВР від 01.12.1994 року зазначено, що суми втраченого заробітку обчислюються виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Отже, аби позивач мав право претендувати на відшкодування заробітку, він мав би такий заробіток попередньо втратити, тобто мати його на час незаконного засудження.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу голови ліквідаційної комісії Інспекції № 106-к від 24.05.2011 року, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу контролю за енергозбереженням по м. Кривий Ріг - державного інспектора з енергозбереження територіального управління Державної інспекції з енергозбереження по Дніпропетровській області згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 28).

Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, орагізації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що позивач ОСОБА_1 втратила заробіток внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, а тому остання не має права на відшкодування втраченого заборітку у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до ст. 3 Закону Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, заявляючи позовні вимоги про стягнення сум, сплачених у зв`язку з наданням їй юридичної допомоги, ОСОБА_1 не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту понесення таких витрат, у зв`язку з чим суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні цих позовних вимог і доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 в цій частині є безпідставними та не підтверджені жодним доказом, яким, зокрема, має бути квитанція про оплату послуг адвоката.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що під час незаконного перебування під слідством і судом у період з 24.05.2011 року по 31.12.2015 року ОСОБА_1 понесено витрати на проїзд, послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів у розмірі 2 304, 97 грн., на підтвердження чого нею надано суду відповідні квитанції (т. 1 а.с. 93-106), та ці витрати можна віднести до інших витрат, сплачених громадянином, відшкодування яких врегульовано положенням ст. 3 Закону Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Витрати ж на проїзд у громадському транспорті, розмір яких за підрахунками позивача, становить 2 160,00 грн. відшкодуванню не підлягають, оскільки, такі витрати хоч і мають компенсуватися у порядку ст. 3 Закону Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», однак виключно у випадку надання належних доказів щодо понесення цих витрат, тобто квитків на проїзд у громадському транспорті, які в даному випадку суду не надано.

Погоджується колегія суддів й з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування витрат позивача на лікування, оскільки відшкодування таких витрат не передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 про те, що ці витрати необхідно відносити до інших витрат є помилковими, оскільки п. 3 ст. 3 Закону Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає відшкодування штрафів, стягнутих на виконання рішення суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином, тобто до інших витрат у розумінні даної правової норми необхідно відносини всі витрати, понесені саме у зв`язку з незаконним перебуваням під слідством і судом, вчиених в межах процесуальних дій щодо притянення до кримінальної відповідальності, а не у зв`язку з лікуванням у цей період.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення витрат на послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів - скасуванню, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрат на послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів, у розмірі 2 304,97 грн.

В іншій частині рішення суду є законним та обгрунтованим, а аргументи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Крім того, колегією суддів перевірено доводи позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 щодо постановлення окремої ухвали суду про виникнення конфлікту інтересів в органі державної влади - Казначействі України та не встановлено об`єктивних обставин, передбачених статтею 263 ЦПК України, для постановлення окремої ухвали суду.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення витрат на послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення витрат на послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів - задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на послуги поштового та кур`єрського зв`язку, та роздруківку матеріалів, у розмірі 2 304 (дві тисячі триста чотири) гривні 97 (дев`яносто сім) копійом.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року змінити в частині порядку стягнення моральної шкоди та зазначити про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн. з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: