Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 192/1921/15-ц

провадження № 61-27504св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «Завод пластмасових виробів «Супутник», ОСОБА_2 ,

третя особа - відділ Держгеокадастру у Солонянському районі Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області в складі судді Омелюх В. М. від 29 серпня 2016 року та ухвалуапеляційного суду Дніпропетровської області в складі суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюта Ж. І., від 08 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Завод пластмасових виробів «Супутник» (далі - товариство, ТОВ «ЗПВ «Супутник»), ОСОБА_2 про поновлення строків позовної давності, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та визнання недійсним договору оренди землі.

Позов обґрунтовано тим, що 05 листопада 2009 року вона доручила ОСОБА_2 бути її представником з усіма повноваженнями з питань користування належної їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №039215 від 20 травня 2005 року земельною ділянкою площею 10,0221 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, для чого надала йому право представляти її інтереси в будь-яких установах чи підприємствах, подавати від її імені заяви та інші документи, що стосуються виконання передбаченого в довіреності, укладати договори оренди, одержувати необхідні довідки, документи, розписуватись за неї, а також вчиняти інші дії, видавши на його ім`я відповідну довіреність № 24, яка була укладена в письмовій формі та посвідчена секретарем Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області.

На підставі указаної довіреності ОСОБА_2 , який діяв від її імені, 23 грудня 2010 року підписав з ТОВ «ЗПВ «Спутник» договір оренди землі без номеру, відповідно до якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Сурсько-Михайлівської сільської ради і належить орендодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії ДП №039215 від 20 травня 2005 року, про зміст даного договору вона дізналася у жовтні 2015 року, після чого подала до Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області заяву про скасування довіреності № 24 від 05 листопада 2009 року, виданої на ім`я ОСОБА_2

Довіреність від 05 листопада 2009 року не була належним чином зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей та відповідно посвідчена, а тому була нікчемною і позивачка не уповноважувала ОСОБА_2 діяти від її імені та укладати договір оренди землі від 23 грудня 2010 року, який не відповідає вимогам чинного законодавства та суперечить її інтересам.

Посилаючись на те, що спірний договір оренди землі, який укладено відповідачем ОСОБА_2 від її імені, є недійсним як внаслідок укладення його на підставі нікчемного одностороннього правочину, тобто виданої нею довіреності від 05 листопада 2009 року, яка не була нотаріально посвідчена та є недійсною з моменту її видання, так і у зв`язку з невідповідністю договору оренди землі від 23 грудня 2010 року вимогам чинного законодавства, укладенням договору в супереч її інтересам як власника земельної ділянки та внутрішній волі, а тому з урахуванням її зави про поновлення строку позовної давності, просила суд ухвалити рішення, яким застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - довіреності без номеру від 05 листопада 2009 року, виданої від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 та визнати недійсним договір оренди землі б/н від 23 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 з ТОВ «ЗПВ «Супутник» з моменту його укладення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що видана 05 листопада 2009 року ОСОБА_1 довіреність на ім`я відповідача ОСОБА_2 наділяла останнього усіма повноваженнями з питань користування земельною ділянкою, в тому числі повноваженням передавати її в оренду, при цьому ОСОБА_1 , підписавши довіреність, усвідомлювала всі наслідки її видачі іншій особі, що підтвердили в судовому засіданні свідки та не оспорювала і сама позивачка та її представники. При посвідчені довіреності від імені позивача посадова особа органу місцевого самоврядування - секретар Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дядюсь Т. П., щодо викладення її змісту, порядку реєстрації, вчинення посвідчувального напису, видачі довіреності та внесення її в реєстр діяла відповідно до вимог чинного законодавства. 23 грудня 2010 року відповідач ОСОБА_2 , діючи як представник ОСОБА_1 на підставі довіреності від 05 листопада 2009 року, правомірно та без порушення закону укладав з ТОВ «ЗПВ «Супутник» договір оренди землі без номеру, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 10,0221 га.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов у даній справі задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у позові. Видана позивачкою довіреність на розпорядження нерухомим майном, тобто вчинений нею односторонній правочин, є нікчемним, оскільки в момент його вчинення не було дотримано вимог чинного законодавства України, зокрема довіреність не була належним чином посвідчена і зареєстрована. Крім того, спірний договір оренди землі не відповідає вимогам Закону України «Про оренду землі», що, на думку позивача, свідчить про наявність підстав для визнання такого договору недійсним.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , та витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 18 травня 2019 року справа передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 10,0221 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сурсько-Михайлівської сільської ради Солоняського району Дніпропетровської області.

05 листопада 2009 року ОСОБА_1 видала на ім`я ОСОБА_2 довіреність, за якою уповноважила останнього бути її представником з усіма повноваженнями з питань користування належною їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 039215 від 20 травня 2005 року земельною ділянкою площею 10,0221 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, для чого надала йому право представляти її інтереси в будь-яких установах чи підприємствах, подавати від її імені заяви та інші документи, що стосуються виконання передбаченого в довіреності, укладати договори оренди, одержувати необхідні довідки, документи, належні йому за договором оренди гроші, розписуватись за нього, а також вчиняти інші дії, пов`язані з цією довіреністю, яка була укладена в письмовій формі та посвідчена секретарем Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області та зареєстрована в реєстрі за № 24. Довіреність видана з правом передовіри строком на 10 років.

Підпис під даною довіреністю виконано довірителем ОСОБА_1

23 грудня 2010 року на підставі цієї довіреності відповідач ОСОБА_2 підписав з ТОВ «ЗПВ «Супутник» договір оренди землі без номеру, відповідно до якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Сурсько-Михайлівської сільської ради і належить орендодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії ДП № 039215 від 20 травня 2005 року.

Згідно копії видатково-касового ордеру 11 жовтня 2011 року позивач ОСОБА_1 отримала 12 000 грн орендної плати.

08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області з заявою, в якій прохала повідомити ОСОБА_2 , що скасовує видану на його ім`я довіреність на користування належною їй земельною ділянкою.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно зі статтею 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка була чинною на період виникнення спірних правовідносин з урахуванням змін, внесених Законом № 1054-VI від 03 березня 2009 року) у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах.

Відповідно до статті 40 вказаного Закону до нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються, зокрема, довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, посвідчені уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреності на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування та розпорядження транспортними засобами. Вказані положення Закону кореспондуються з частиною третьою статті 245 ЦК України, та свідчать про те, з дня набрання законної сили, внесених Законом № 1054-VI від 03 березня 2009 року змін, посадові особи місцевого самоврядування не мають права нотаріально посвідчувати довіреності, а вправі посвідчувати довіреності, прирівняні до нотаріально посвідчених, при цьому, виходячи зі змісту частини сьомої статті 40 вказаного вище Закону, посвідчення таких довіреностей має відбуватися з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та інших нормативно-правових актів, в тому числі: Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06 липня 2006 року № 940 (далі - Порядок), наказу Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2006 року № 83/5 «Про затвердження форм реєстру для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, посвідчувальних написів на них та зразків цих документів», в редакції, яка діяла на період виникнення спірних правовідносин.

Згідно з вимогами пунктів 6, 7, 8 Порядку посадові особи встановлюють особу громадянина України - за паспортом громадянина України, що звернулася за посвідченням довіреності, та перевіряють її цивільну дієздатність. При посвідченні довіреностей посадові особи: 1) роз`яснюють фізичним особам, від імені яких посвідчуються довіреності, їх права і обов`язки, попереджають про наслідки їх посвідчення для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; 2) перевіряють відповідність посвідчуваних довіреностей вимогам закону та встановлюють дійсні наміри особи (правильне розуміння нею значення, умов правочину та його правових наслідків), що звернулася за посвідченням довіреності, до їх посвідчення, а також відсутність у неї будь-яких заперечень щодо кожної з умов правочину;3) попереджають про правові наслідки посвідчення довіреностей; 4) роз`яснюють порядок скасування довіреностей; 5) складають у разі потреби проекти довіреностей на усне прохання фізичних осіб. Обов`язковими реквізитами довіреності є: місце і дата її складення (підписання), прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання представника і особи, яку представляють, а в разі потреби - посади, які вони займають. Довіреності підписуються довірителем у присутності посадової особи, тексти довіреностей повинні бути написані зрозуміло і чітко; дати в тексті посвідчуваних довіреностей щонайменше один раз позначаються словами. У довіреностях прізвища, імена та по батькові фізичних осіб, а також місце їх проживання зазначаються повністю.

Відповідно до пункту 9 Порядку для посвідчення довіреностей посадовими особами на відповідних документах вчиняються посвідчувальні написи за формами, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2006 року № 83/5 «Про затвердження форм реєстру для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, посвідчувальних написів на них та зразків цих документів», а згідно з пунктом 10 Порядку посвідчені довіреності реєструються посадовими особами в реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, форма якого встановлена наказом Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2006 року № 83/5. Кожна довіреність реєструється під окремим порядковим номером, який зазначається в посвідчувальному написі.

Згідно з пунктом 31 Порядку, довіреність посвідчується в одному примірнику, запис щодо посвідчених довіреностей вноситься у відповідний реєстр, форма якого наведена у додатку 1 наказу Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2006 року № 83/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 11 грудня 2008 року № 2147/5), що прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що посадова особа органу місцевого самоврядування - секретар Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району ОСОБА_4 при видачі довіреності від імені позивача, вчиненні на ній посвідчувального напису та внесення її в реєстр діяла відповідно до вимог чинного законодавства України.

Колегія суддів погоджується також з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що доводи позивача про те, що довіреність не внесена до Єдиного реєстру довіреностей є безпідставними, оскільки згідно пункту 2.1 Положення про Єдиний реєстр довіреностей, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 28 грудня 2006 року № 111/5, обов`язковій реєстрації у Єдиному реєстрі підлягають довіреності (у тому числі їх дублікати), посвідчені в нотаріальному порядку, та довіреності на право розпорядження майном, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, а також відомості про припинення їх дії.

Згідно з пунктом 2.2 Положення про Єдиний реєстр довіреностей, реєстрація довіреностей (їх дублікатів), посвідчених посадовими, службовими особами, перерахованими в частині третій статті 245 Цивільного кодексу України та пункту 4 частини другої статті 40 Закону України "Про нотаріат", а також відомості про припинення їх дії, здійснюється в Єдиному реєстрі за заявою довірителя про реєстрацію таких довіреностей. Заява про реєстрацію зазначених довіреностей надається реєстратору безпосередньо довірителем.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру довіреностей спірна довіреність не була зареєстрована.

З урахуванням зазначеного та рішення Конституційного Суду України від 05 лютого 2004 року у справі № 1-5/2004 щодо тлумачення поняття «передача», суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 довіреність від 05 листопада 2009 року була видана не на розпорядження нерухомим майном, до якого згідно статті 181 ЦК України відноситься і земельна ділянка, а на здійснення від імені власника правомочності щодо передачі права володіння та користування нею, в тому числі і права укладення договорів оренди.

Оскільки оспорена довіреність за змістом та формою відповідає вимогам законодавства, чинного на день її видачі та посвідчення посадовою особою місцевого самоврядування. Тому відсутні підстави вважати її нікчемною, і як наслідок нікчемності відсутні підстави для визнання недійсним, укладеного в подальшому договору оренди земельної ділянки.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій правильно дійшли висновку, що доводи позивача про нікчемність одностороннього правочину - довіреності від 05 листопада 2009 року, виданої ОСОБА_1 та застосування наслідків нікчемного правочину, є необґрунтованими.

Щодо невідповідності договору оренди землі від 23 грудня 2010 року вимогам чинного законодавства та укладання його всупереч інтересів позивача, колегія суддів звертає увагу на таке.

23 грудня 2010 року відповідач ОСОБА_2 , діючи як представник ОСОБА_1 на підставі довіреності від 05 листопада 2009 року, уклав з ТОВ «Завод пластмасових виробів «Супутник» договір оренди землі без номеру, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування належну позивачці земельну ділянку. Договір укладено строком на 49 років.

Договір оренди землі зареєстрований в відділі Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області.

Як встановлено судами, про наявність зазначеного вище договору оренди землі позивачці стало відомо в 2015 році, коли вона отримала копію цього договору.

Згідно зі статтями 13, 14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на день укладення спірного договору оренди землі) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220 з послідуючими змінами було затверджено Типову форму договору оренди землі.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід`ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Статтями 16, 17, 18 цього Закону встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Передача об`єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, при цьому строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років, а укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Як встановлено судами попередніх інстанцій з тексту спірного договору оренди ним передбачено: в пунктах 9-14 - розмір, види орендної плати, обчислення орендної плати з урахуванням індексів інфляції, порядок її сплати та відповідальність за несвоєчасну її сплату, в пункті 18 - передача земельної ділянки здійснюється без проекту її відведення, а пункті 20 - передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації за актом приймання передачі, тобто умови оспореного договору оренди відповідають вимогам Закону України «Про оренду землі» та затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220 Типовій формі договору оренди землі.

Тому доводи позивачки щодо невідповідності договору оренди в цій частині зазначеним положенням є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі», яка діяла на момент укладання договору оренди землі, умова щодо наявності кадастрового номеру у договорі оренди не була визначена як істотна.

За таких обставин, беручи до уваги викладене вище, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 192/2012/15-ц (провадження № 61-13648св18).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Усі викладені в касаційній скарзі доводи були предметом судової перевірки у суді першої та апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Такі доводи зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення судів попередніх інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко