Провадження №2/760/1117/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року Солом`янський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Усатової І.А,

при секретарях Ковальській К.О. Мелешко О.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_3 ,

представника третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_4 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя та за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 30.05.2018 звернулася до суду з позовом та просила суд визнати легковий автомобіль Renault Logan, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за Ѕ частину відчуженого ним легкового автомобіля Renault Logan, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .

Позов обґрунтований тим, що сторони проживали однією сім`єю з 2012 року, 20.06.2013 між ними було зареєстровано шлюб та ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син.

Зазначено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.09.2016 шлюб було розірвано та дитина залишилась проживати з матір`ю.

Позивач посилалася на те, що в грудні 2013 року сторонами за рахунок спільних коштів придбали легковий автомобіль Renault Logan, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 28.12.2013 зареєстроване за відповідачем.

Пояснено, що після припинення подружніх відносин у 2015 році цей автомобіль та правовстановлюючі документи на нього залишилися в користуванні відповідача, при цьому, відповідач надати копію свідоцтва про реєстрацію зазначеного транспортного засобу відмовився, певний час він погоджувався сплатити компенсацію за належну позивачці частку в праві власності на автомобіль добровільно, однак, згодом повідомив, що автомобіль ще у вересні 2016 року він переоформив на свого батька ОСОБА_3

Позивач стверджувала, що згоди відповідачу на відчуження вказаного автомобіля не надавала.

У зв`язку з наведеним просить задовольнити позов.

Ухвалою судді від 06.07.2018 позовну заяву залишено без руху.

25.07.2018 позивачкою усунуто недоліки позовної заяви шляхом подання належним чином оформленої позовної заяви, в якій позивач просить визнати легковий автомобіль Renault Logan, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частку в праві власності на легковий автомобіль Renault Logan, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .

26.07.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження.

17.09.2018 на адресу суду від ОСОБА_3 надійшла позовна заява третьої особи із самостійними вимогами до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позов обґрунтований тим, що обставина придбання спірного автомобіля аналізується ОСОБА_1 без врахування наступних обставин: купівлі спірного автомобіля в грудні 2013 року передувало прохання сина ОСОБА_3 - ОСОБА_2 надати молодому подружжю безповоротну грошову допомогу на його придбання, оскільки за півроку спільного подружнього життя молоде подружжя не встигло заробити достатньо коштів для його самостійного придбання.

Третя особа без самостійних осіб посилався на те, що порадившись зі своєю дружиною ОСОБА_5 , він прийняв рішення позичити своєму сину кошти на придбання цього автомобіля, оскільки стосунки із їхньою невісткою ОСОБА_1 із самого початку не склалися. Більше того, вони розуміли, що головним ініціатором придбання автомобіля є саме вона.

Зазначено, що вищевказані обставини підтверджуються договором безпроцентної цільової позики та розпискою від 25.12.2013.

Також звернув увагу на те, що позивач ОСОБА_1 була повністю поінформована про те, на яких умовах було надано кошти на придбання автомобіля, і ніяких заперечень при цьому не виказувала.

Зазначив, що у відповідності до п.6, п.7 договору безпроцентної цільової позики від 25.12.2013 терміном повернення коштів було зазначене 28 грудня 2014 року. А у відповідності до п.12 вищевказаного договору у разі прострочення терміну повернення коштів більше ніж на шість місяців ОСОБА_2 зобов`язувався передати йому у власність спірний автомобіль.

Пояснив, що протягом довгого періоду ОСОБА_2 не повертав борг, та приблизно в червні-липні 2015 року, після великої сварки з ОСОБА_3 за участі батьків ОСОБА_1 , остання припинила проживати разом з ОСОБА_2 та переїхала до міста Новоград-Волинського.

ОСОБА_3 вказав, що у зв`язку з вищевикладеним він поставив своєму сину ОСОБА_2 умову: або негайно повернути позичені кошти, або у відповідності до вимог п. 12 Договору позики від 25.12.2013 передати йому у власність придбаний ним, на позичені кошти, автомобіль Renault Logan, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .

Так, 22.09.2015 ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 у власність вищевказаний спірний автомобіль, що, як вказав третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 , підтверджується його розпискою від 22.09.2015 та свідоцтвом про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_4 від 22.09.2015.

Також ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_1 сама визнає у своєму позові той факт, що їй було відомо про передачу автомобіля. Але при цьому вона вводить суд в оману, що не знала, кому був переданий цей автомобіль.

У зв`язку з наведеним ОСОБА_3 просить визнати оспорювану ОСОБА_1 Ѕ частку належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 22.09.2015 автомобіля Renault Logan, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , його особистою приватною власністю.

Ухвалою суду від 21.09.2018 прийнято позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю до розгляду та об`єднано позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою суду від 13.12.2018 у справі закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свій позов підтримала та просила його задовольнити, позов третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_3 не визнала, просила відмовити у його задоволенні.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не визнав, та вказав, що спірний автомобіль було придбано не за спільні кошти подружжя, а за позичені ним у батька, а тому просив відмовити у його задоволенні, а позов ОСОБА_3 просив задовольнити.

Третя особа із самостійними вимогами - ОСОБА_3 у задоволенні позову ОСОБА_1 просив відмовити, свій позов просив задовольнити.

Представник третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_4 у задоволенні позову ОСОБА_1 просив відмовити, позов третьої особи із самостійними вимогами просив задовольнити.

Суд, заслухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що з 20.06.2013 ОСОБА_1 з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.09.2016 шлюб між ними було розірвано.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що за час перебування з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, ними 2013 року було придбано легковий автомобіль Renault Logan, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Так, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 , первісна реєстрація права власності на транспортний засіб Renault Logan, загальний легковий універсал-В, номер кузова НОМЕР_1 , 2013 року випуску, відбулась 28.12.2013 на ОСОБА_2 , що й підтвердили сторони в судовому засіданні, та 22.09.2015 право власності на спірний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_3

У судовому засіданні сторони не заперечували, що спірний автомобіль було придбано у грудні 2013 року приблизно за 160-170 тисяч гривень.

Позивач, звертаючись до суду із зазначеним позовом про поділ майна подружжя, посилається на те, що спірний автомобіль було придбано нею та ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя, а тому вважає зазначений автомобіль спільним майном подружжя, яке підлягає поділу, на що суд зазначає наступне.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.ч. 1, 4, 5 ст. 71 СК України вбачається, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України в справі № 6-2333 цс 15 від 25 листопада 2015 року критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказав, що джерелом коштів, за які було придбано спірний автомобіль є кошти, позичені у батька, ОСОБА_3 , оскільки, власних коштів у такій сумі вони не мали.

Третя особа: ОСОБА_3 , у свою чергу, звернувся до суду із самостійними вимогами про визнання оспорюваної ОСОБА_1 Ѕ частки належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 22.09.2015 автомобіля Renault Logan, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , його особистою приватною власністю, стверджуючи, що вказаний автомобіль було придбано не за спільні кошти подружжя, а за кошти, отримані ОСОБА_2 від нього на підставі договору безпроцентної цільової позики.

З матеріалів справи вбачається, що 25.12.2013 між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір безпроцентної цільової позики, згідно сума позики становить 160 000 грн., метою надання позики було придбання легкового автомобіля Renault Logan згідно рахунку № АМСА002771 від 20.12.2013, виписаного на підставі договору купівлі-продажу №201213АГ від 20.12.2013 та оплати витрат на постановку даного автомобіля на облік.

Згідно п. 6, п. 7 договору безпроцентної цільової позики від 25.12.2013 строк надання позики позивальнику з моменту отримання грошей становить 365 днів до 25.12.2014. По закінченню даного строку позичальник зобов`язується протягом 3 (трьох) днів повернути суму позики.

Пунктом 12 договору безпроцентної цільової позики від 25.12.2013 передбачено, що у разі прострочення терміну повернення коштів більше ніж на шість місяців позичальник зобов`язується передати придбаний ним автомобіль Renault Logan у власність позикодавця в порядку та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 коштів згідно договору безпроцентної цільової позики від 25.12.2013 у сумі 160 000 грн. підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 25.12.2013.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи розписки від 22.09.2015 ОСОБА_3 , останній на виконання п. 12 договору отримав від ОСОБА_2 та поставив на облік 22.09.2015 автомобіль Renault Logan, загальний легковий універсал-В, номер кузова НОМЕР_1 , 2013 року випуску, об`єм двигуна 1461 куб. см., тип пального - дизель. У зв`язку з чим, підтвердив факт закінчення дії договору безпроцентної цільової позики від 25.12.2013.

22.09.2015 за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на транспортний засіб Renault Logan, загальний легковий універсал-В, номер кузова НОМЕР_1 , 2013 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 .

У судовому засіданні позивач стверджувала, що не надавала свою згоду на відчуження вказаного автомобіля, та пояснила, що автомобіль був придбаний саме за кошти подружжя, а не за кошти, надані ОСОБА_3 її чоловікові на підставі договору безпроцентної цільової позики. Пояснила, що батьки їм допомагали з придбанням продуктів харчування, кошти вони майже не витрачали, а всі заощаджені кошти витратили на купівлю спірного автомобіля.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_2 , вказав, що ОСОБА_1 було відомо, що автомобіль було придбано саме за позичені кошти. Крім того, вказав, що укладенню договору безпроцентної цільової позики передувало питання про надання їм у дар коштів від ОСОБА_3 для придбання автомобіля, в чому їм було відмовлено. Зазначив, що їхній з позивачкою заробіток на той період був недостатнім для придбання спірного майна, оскільки, багато коштів вони витрачали на новонароджену дитину.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив, що на період надання ОСОБА_2 позики, був пенсіонером та працював, у зв`язку з чим у нього була можливість надати синові позику для придбання автомобіля.

В матеріалах справи містяться довідки про нараховану заробітну плату ОСОБА_1 , видані ТОВ «Дженерал Авто Груп», з яких вбачається, що за січень-грудень 2012 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у розмірі 83 065,69 грн. та за січень-жовтень 2013 року - 72 858,47 грн.

З довідки №79 від 11.12.2018, виданої Київською міською клінічною офтальмологічною лікарнею «Центр мікрохірургії ока» вбачається, що нарахована заробітна плата ОСОБА_2 за період січень-грудень 2013 року становила 39 771,01 грн.

Виходячи з доходу сім`ї за весь період проживання ними, разом отримано дохід у сумі 195 695,17 грн., який унеможливлює купівлю автомобіля за власні кошти.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, вважає, що ОСОБА_1 не доведено, що спірний автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя, а тому суд не вбачає підстав для задоволення її позовних вимог.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 про визнання оспорюваної ОСОБА_1 Ѕ частки належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 22.09.2015 автомобіля Renault Logan, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , його особистою приватною власністю, на що суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є, зокрема, засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери (п. 8). Перереєстрація транспортних засобів проводиться у разі отримання свідоцтва про реєстрацію замість утраченого або не придатного для користування, зміни їх власників, місця стоянки, місцезнаходження або найменування власників - юридичних осіб, місця проживання або прізвища, імені чи по батькові фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, а також у разі зміни кольору, переобладнання транспортного засобу чи заміни кузова, інших складових частин, що мають ідентифікаційні номери. При перереєстрації транспортних засобів у разі зміни їх власників зняття з обліку таких транспортних засобів не проводиться (п. 33). У разі перереєстрації транспортного засобу свідоцтво про реєстрацію підлягає заміні на загальних підставах (п. 39).

Як встановлено вище, 22.09.2015 за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на транспортний засіб Renault Logan, загальний легковий універсал-В, номер кузова НОМЕР_1 , 2013 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 , та дане право власності зареєстровано на спірний автомобіль згідно вимог чинного законодавства.

Позивач ОСОБА_3 просить визнати оспорювану ОСОБА_1 Ѕ частки належного йому автомобіля Renault Logan його особистою приватною власністю, однак, судом не встановлено обставин про оспорювання ОСОБА_1 його права власності, будь-яких позовних вимог до нього подано не було.

А тому суд вважає за можливе відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_3

Суд, керуючись ст.ст. 15, 316, 317, 319, 321, 355, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 69-72 СК України, ст.ст. 3, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: