КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2013 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» звернулося до Красногвардійського районного суду АР Крим з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , згідно з яким просило суд: стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором №33/МБ-005.07.1 від 31.07.2007 в загальному розмірі 2 547,67 доларів США та 621 473 грн. 89 коп.; стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» суму сплаченого судового збору в розмірі 3 441 грн. 00 коп.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, 23.07.2007 між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №33/МБ-005.07.01 та додаткову угоду №1 до кредитного договору, за умовами яких позичальник отримав кредит у розмірі 3000,00 доларів США під 24,0% річних з кінцевим терміном повернення до 22.07.2009 року.

При цьому, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника 23.07.2007 між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №33/МБ-005.07.1, за умовами якого поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором.

Разом з тим, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 22.01.2013 року в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 2 547,67 доларів США та 621 473 грн. 89 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 2 168,43 доларів США, заборгованість за процентами - 379,24 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання з повернення кредиту та процентів - 618 932 грн. 36 коп.

За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст.ст. 526-545, 549-554, 589, 590, 610-612, 624, 625, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України, позивач просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду АР Крим від 25.03.2013 позов задоволено в повному обсязі (т.1, а.с.8-10).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22.10.2015 підсудність заяви відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Красногвардійського районного суду Автономної Республіки Крим від 25.03.2013 по цивільній справі за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором визначено Печерському районному суду міста Києва (т.1, а.с. 11-12).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 28.12.2015 заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Красногвардійського районного суду АР Крим від 25.03.2013 задоволено, заочне рішення Красногвардійського районного суду АР Крим від 25.03.2013 у справі за позовом ПАТ «Родовід банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту - скасовано та призначено справу до судового розгляду (т.1, а.с. 24).

31.05.2016 до Печерського районного суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ПАТ «Родовід банк», третя особа: ОСОБА_4 , в якій він, посилаючись на положення ч.ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України, просив суд визнати поруку, яка виникла на підставі договору поруки № 33/МБ-005.07.1 від 23.07.2007 між ВАТ «Родовід банк» та ОСОБА_2 , такою, що припинилась.

При цьому, в обґрунтування зустрічних позовних вимог, позивач зазначав, що 17.12.2009 ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 дійшли згоди про збільшення строк виконання зобов`язання за кредитним договором до 26.02.2010, тобто збільшили його відповідальність як поручителя, про що він не був повідомлений.

Крім того. ОСОБА_2 вказував, що ПАТ «Родовід банк» не пред`явило до нього вимоги протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26.09.2016 позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 547,67 доларів США, що становить 66 213 грн. 94 коп., пеню в розмірі 149 468 грн. 28 коп., 3 % річних у розмірі 2 541 грн. 55 коп. та судові витрати в розмірі 3 441 грн. 00 коп. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено та визнано припиненою поруку, що виникла на підставі договору поруки від 23.07.2007 за № 33/МБ-005.07.1, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Родовід Банк». Також, стягнуто з ПАТ «Родовід Банк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551 грн. 21 коп. (т.1, а.с. 175-177).

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Так, зокрема заявник не погоджується з висновками суду стосовно застосування строків позовної давності в один рік щодо стягнення пені без відповідного клопотання сторони у спорі.

Крім того, на думку представника позивача, суд першої інстанції, встановивши наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, дійшов помилкового висновку про стягнення заборгованості за кредитом у валюті з визначенням еквіваленту стягнення у національній валюті.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги щодо скасування рішення в частині задоволення зустрічного позову, представник позивача вказував, що оскільки поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки, правові підстави для визнання поруки припиненою відсутні (т.1, а.с. 184-189).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27.02.2017 апеляційну скаргу представника позивача відхилено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26.09.2016 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.02.2019 касаційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27.02.2017 в частині вирішення питання про стягнення пені та в частині вирішення зустрічного позову скасовано, справу в зазначеній частин направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В решті рішення Печерського районного суду міста Києва від 26.09.2016 та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27.02.2017 залишено без змін (т.2, а.с. 40-46).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11.03.2019 справу призначено до розгляду (т. 2, а.с. 50-51).

02.04.2019 та 11.05.2019 до суду надійшли відзиви ОСОБА_2 , в яких він просив суд апеляційної інстанції надати правову оцінку і зробити висновки з приводу його аргументів про припинення договору поруки з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України (т. 2, а.с. 58-59).

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю та необґрунтованістю і просили рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_4 повторно не з`явився в судове засідання, про день, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся судом у встановленому законом порядку, а відтак суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за його відсутності, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги , обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 23.07.2007 між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 33/МБ-005.07.01 та додаткову угоду №1 до кредитного договору, за умовами яких позичальник отримав кредит у розмірі 3000,00 доларів США під 24,0% річних з кінцевим терміном повернення до 22.07.2009.

При цьому, суд першої інстанції, встановивши, що позичальник не виконував належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову в частині стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 547,67 доларів США, що становить 66 213 грн. 94 грн., пені в розмірі 149 468 грн. 28 коп., 3 % річних у розмірі 2 541 грн. 55 коп., судових витрат у розмірі 3 441 грн. 00 коп.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості за кредитним розміром у розмірі 2 547,55 доларів США, що становить 66 213 грн. 94 коп., та 3 % річних у розмірі 2 54, 55 доларів США, залишено без змін постановою Верховного Суду від 20.02.2019, тобто спір між сторонами з приводу стягнення зазначених сум вже вирішено, правові підстави для перевірки рішення в межах доводів апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду про стягнення заборгованості за кредитом та процентами в іноземній валюті з визначенням гривневого еквіваленту, відсутні.

Разом з тим, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в частині стягнення пені за один рік в розмірі 149 468 грн. 28 коп., колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні вказаних вимог судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У відповідності до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При цьому, як передбачено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Як вбачається зі змісту позовної заяви та наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості (т. 1, а.с. 91-95, 158-168), позивач, посилаючись на прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань за договором, вказував, що станом на 22.01.2013 сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в період з 04.09.2007 по 22.01.2013 становить 64 585,31 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 516 230 грн. 35 коп., а сума пені за несвоєчасне погашення процентів по кредиту в період з 04.09.2007 по 22.01.2013 - 12 848,99 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 102 702 грн. 01 коп.

Частково задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції, посилаючись на ч. 2 ст. 258 ЦК України, виходив з того, що пеня підлягає стягненню з позичальника на користь банку за один рік, що становить 149 468 грн. 28 коп.

При цьому, будь-яких доказів, що сторони зверталися із заявою про застосування позовної давності, матеріали справи не містять.

Так, відповідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність в один рік застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосування із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підставі для твердження про те, що з цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто, оскільки позовна давність є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні, без відповідної заяви сторони у спорі, ані загальна, ані спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції безпідставно застосував за власною ініціативою позовну давність в один рік до вимог банку про стягнення неустойки.

Крім того, у постанові від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, враховуючи те, що кредитним договором встановлений строк кредитування до 22.07.2009, колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача та здійснивши перерахунок заявленої суми пені за період з 04.09.2007 по 22.07.2009 приходить до висновку, що сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в період з 04.09.2007 по 22.07.2009 становить 9 839,43 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 21.01.2013 складає 78 646 грн. 56 коп., а сума пені за несвоєчасне погашення процентів по кредиту в період з 04.09.2007 по 22.07.2009 - 3 134,44 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 21.01.2013 року складає 25 053 грн. 58 коп., а всього - 12 973, 87 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 21.01.2013 складає 103 700 грн. 14 коп.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в солідарному порядку.

Відмовляючи в задоволенні вимог банку про стягнення пені з ОСОБА_2 та задовольняючи зустрічний позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки банком та позичальником було відстрочено виконання основного зобов`язання, що збільшило обсяг відповідальності поручителя та потребувало його згоди на таке збільшення, порука є припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з вказаним висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 553, ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

В свою чергу, за змістом ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Крім того, згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 13.09.2017 року у справі №6-1539цс17, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховується проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Як встановлено судом, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 23.07.2007 між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 33/МБ-005.07.1, за умовами якого поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором.

При цьому, 17.12.2009 ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 дійшли згоди, що позичальник зобов`язується повністю погасити прострочену заборгованість за кредитом, процентами та комісією до 26.02.2010, що підтверджується протоколом зустрічі.

Разом з тим, графіком повернення кредиту та розрахунком заборгованості, які містяться в матеріалах справи, підтверджується, що кінцевий термін повернення кредиту та період, за який були нараховані проценти та їх розмір, змінено не було.

Отже, неправильне застосування судом першої інстанції вищевказаної норми матеріального права призвело до неправильного вирішення справи в означеній частині, адже домовленості між банком та позичальником, оформлені протоколом зустрічі від 17.12.2009, не потягнули за собою збільшення обсягу відповідальності поручителя у зв`язку з відстроченням виконання основного зобов`язання.

Поряд з цим, звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 також посилався також на те, що протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання банком не пред`явлено вимог до нього.

Так, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, ч.4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України у справі № 6-53цс14 від 17.09.2014, у справі № 6-933цс15 від 09.09.2015 та у справі № 6-3087цс від 23.03.2017.

Крім того, слід зазначити, що як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 за № 5, сама по собі умова договору по дію поруки до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Так, як вже зазначалось вище, ОСОБА_2 , як поручитель, зобов`язався перед банком відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_4 які випливають з Кредитного договору від 23.07.2009.

При цьому, умовами укладеного між сторонами договору поруки встановлено, що він діє до повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором.

Тобто, оскільки умови договору поруки про його дію до повного погашення заборгованості не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, в даному випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України.

На підставі викладеного, а також враховуючи те, що позовна заява про стягнення заборгованості за кредитним договором була подана до суду в лютому 2013 року, в той час як строк виконання основного зобов`язання настав 23.07.2009, колегія суддів приходить до висновку, що позов до поручителя подано з пропуском шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, тобто після закінчення строку дії поруки та припинення права кредитора (позивача) звертатися до поручителя з відповідними вимогами за договором поруки.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, у зв`язку неправильним застосуванням норм матеріального права, ухвалене судом рішення в частині вирішення позовної вимоги банку про стягнення пені та вирішення зустрічного позову, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, згідно з яким: первісний позов в частині вимог про стягнення пені підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» пені за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором у розмірі 12 973,87 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 21.01.2013 становить 103 700 грн. 14 коп.; зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ «Родовід банк» підлягає задоволенню, шляхом визнання припиненою поруки від 23.07.2007 № 33/МБ/005.07.1 з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Щодо вирішення питання розподілу судових витрат за позовом банку, колегія суддів зазначає, що вказане питання вирішив суд першої інстанції і в цій частині рішення суду не скасовано.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Родовід Банк», з останнього підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. (т.1, а.с.81).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року в частині вирішення позовної вимоги про стягнення пені та в частині вирішення зустрічного позову - скасувати.

Ухвалити в цих частинах нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення пені - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 17, ) пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором від №33/МБ-005.07.1 від 31 липня 2007 року за період з 04 вересня 2007 року по 22 липня 2009 року у розмірі 103 700 (сто три тисячі сімсот) грн. 14 коп.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення пені - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим - задовольнити.

Визнати припиненою поруку, що виникла на підставі договору поруки від 23 липня 2007 року за № 33/МБ-005.07.1, укладеного між ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) та Публічним акціонерним банком «Родовід Банк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 17, ).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк»(місцезнаходження: м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 17, ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят один) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 12 червня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська