Справа № 148/816/17
Провадження № 22-ц/801/893/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2019 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №4

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2019 року, ухвалене суддею Ковганич С.В., повний текст якого складено 25 лютого 2019 року

в справі №148/816/17

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до Тульчинської міської ради Вінницької області, ОСОБА_1 (відповідачі)

за участі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів)

про скасування рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області, визнання недійсним державного акта, скасування державної реєстрації,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся в районний суд з позовом до Тульчинської міської ради Вінницької області, ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про скасування рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області, визнання недійсним державного акта, скасування державної реєстрації.

Свої вимоги обґрунтував тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28.01.2015 Тульчинською державною нотаріальною конторою, він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який належав його батькові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після того як він став власником вказаного житлового будинку, відповідач ОСОБА_1 закрила проїзд до нього, пояснивши це тим, що дана земельна ділянка належить їй на праві власності на підставі згоди його батька ще в 1998-1999 роках на передачу даної земельної ділянки їй у власність.

Зазначив, що відносно ОСОБА_1 було відкрито кримінальне №0000065 за частиною 1 статті 358 КК України, в ході якого було проведено почеркознавчу експертизу, яка встановила, що підпис в акті погодження меж для проведення приватизації земельної ділянки учинено не його батьком. Однак, дане кримінальне провадження було закрито, за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.

В ході ознайомлення з кримінальним провадженням №0000065 йому стало відомо, що рішенням виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998 земельна ділянка площею 360 кв. м., АДРЕСА_1 була передана ОСОБА_1 в постійне користування для ведення підсобного господарства. На підставі даного рішення Тульчинською міською радою ОСОБА_1 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №238, відповідно до якого ОСОБА_1 стала власником земельної ділянки площею 0,0379 га для ведення особистого підсобного господарства, яка була у загальному користуванні і служила проїздом до будинку його батька, а тепер до його будинку.

Отже рішення виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998 було винесено на підставі підроблених документів, які надала в міську раду ОСОБА_1 , а тому є незаконним і підлягає скасуванню.

Крім того, відповідно до даного рішення земельна ділянка передавалася ОСОБА_1 у постійне користування, а державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 виданий уже як власнику, а не як користувачу. В самому державному акті не вказано, на підставі якого рішення ОСОБА_1 було передано земельну ділянку площею 0,0379 га у власність. Відповідного рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 немає. Земельною ділянкою по АДРЕСА_1 остання не користувалась, так як дана ділянка не межує з земельною ділянкою, де розташований її будинок.

Вважає, що його права порушені, а тому просив: поновити йому строк для звернення до суду з позовом про скасування рішення виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998; скасувати п. 1.1 рішення виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998 про передачу в постійне користування ОСОБА_1 земельної ділянки площею 360 кв. м ., розташованої по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 , виданий 21.01.1999 Тульчинською міською радою ОСОБА_1 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №238; скасувати державну реєстрацію №238 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю про реєстрацію державного акту на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2019 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 строк для звернення до суду з позовом про скасування рішення виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998.

Скасовано п. 1.1 рішення виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998 про передачу в постійне користування ОСОБА_1 земельної ділянки площею 360 кв. м., розташованої АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , виданий 21.04.1999 Тульчинською міською радою ОСОБА_1 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №238.

У скасуванні державної реєстрації №238 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю про реєстрацію державного акту на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто в рівних частках з Тульчинської міської об`єднаної територіальної громади та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати з оплати судового збору в сумі 1280 ( одна тисяча двісті вісімдесят гривень) грн., по 640 грн. з кожного.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення і ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог задовольнивши їх зовсім з інших підстав ніж ті, які були визначені позивачем при поданні позову. Крім того, вважає помилковою відмову суду застосувати до вимог позивача наслідків пропуску ним позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 зазначив, що судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, воно є законним та об`єктивним, а тому просив залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник апелянта відповідача ОСОБА_1 - адвокат Мовчан В.В. вимоги апеляційних скарг підтримав на умовах, викладених у них, і просив задовольнити.

Представник позивача - адвокат Стоян А.С. і представник відповідача Тульчинської міської ради Траченко Н.М. проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, повідомлений в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області №15 від 21.01.1998 в частині виділення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 360 кв. м . по АДРЕСА_1 в постійне користування для ведення підсобного господарства дійсно було прийнято, а державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 21.04.1999 був виданий з порушеннями вимог земельного законодавства України, що дає законні підстави для визнання їх недійсними та скасування.

Крім того, на думку суду про існування рішення виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998 та державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 позивач дізнався після смерті свого батька та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, тобто в середині 2015 року, а тому прийшов до висновку про поновлення строку на звернення до суду.

Проте з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися.

Так, судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28.01.2015 Тульчинською державною нотаріальною конторою позивач ОСОБА_5 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, розташованої за цією адресою, площею 0,1000 га в межах згідно з планом, кадастровий номер НОМЕР_3 , призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих по АДРЕСА_1 , які належали його батькові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги позивача ґрунтуються на тому, що рішення №15 виконкому Тульчинської міської ради від 21.01.1998 було винесено на підставі підроблених документів, наданих відповідачем ОСОБА_1 , а неправомірність видачі державного акта на землю зумовлена відсутністю рішення про передачу останній земельної ділянки у власність.

Отже між сторонами виник спір щодо порушення рішенням виконкому Тульчинської міської ради № 15 від 21.01.1998 прав позивача та дійсності державного акта на право власності на земельну ділянку від 21 квітня 1999 року.

Відповідно до ст. 22 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на час прийняття рішення міської радою та видання оскаржуваного державного акту) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990 року (в редакції від 06.04.1999), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею є документами, що посвідчують право власності та право постійного користування й видаються на підставі відповідних рішень органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, тому в спорах, пов`язаних із правом власності на землю та правом постійного користування землею, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею.

Визнання недійсними тільки державних актів на право власності на землю та державних актів на право постійного користування землею може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Натомість апеляційним судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Тульчинської міської ради №293 від 18 листопада 1998 року ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку площею 0,0379 га по АДРЕСА_1 в постійне користування для ведення підсобного господарства (т. 2 а.с. 103).

Зазначене рішення міститься в матеріалах технічної документації по складанню державного акта на право приватної власності на землю доданої ОСОБА_1 до апеляційної скарги (т. 1, а.с. 97-112).

При цьому колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції в порушення вимог статті 12 ЦПК України постановивши ухвалу від 18.09.2017 про витребування технічної документації не сприяв її виконанню, а натомість виніс оскаржуване рішення встановивши, що технічна документація щодо складання документів, які посвідчують право власності чи право користування на земельну ділянку, яка б належала ОСОБА_1 не видавалась, відповідного рішення міської ради про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0, 0379 га міською радою не приймалось.

Право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку посвідчено державним актом серії НОМЕР_2 від 21 квітня 1999 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 238 (т. 1 а. с. 134).

В примірнику державного акту, виданому ОСОБА_1 дійсно відсутні дата і номер рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, проте у рішенні виконкому Тульчинської міської ради від 18 листопада 1998 року №293 йдеться про передачу в приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0379 га для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 земельної ділянки, її цільове призначення та місцезнаходження відповідають даним державного акту, зареєстрованому в установленому законом порядку.

При цьому як зазначено в самому державному акті, другий примірник державного акту зберігається у відповідача - Тульчинської міської ради Вінницької області.

Отже суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що державний акт серії НОМЕР_4 нібито виданий ОСОБА_1 з порушенням встановленого законом порядку у зв`язку з відсутністю рішення про передачу у власність земельної ділянки.

При цьому п. 1.1 рішення виконкому Тульчинської міської ради від 21.01.1998 року №15 ніякого відношення до даного державного акту не має, так як у ньому йдеться не про передачу у власність, а про виділення земельної ділянки площею 360 кв. м. по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 у постійне користування для ведення підсобного господарства, тобто площа земельної ділянки не співпадає з вказаною в пізніше виданому державному акті.

Крім того, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про порушення оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування і видачею державного акту ОСОБА_1 прав і охоронюваних законом інтересів позивача ОСОБА_2 .

Так, відповідно до статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

У пункті 1.10 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками від 15 квітня 1993 року № 28 (в редакції, чинній на момент передачі відповідачеві у власність земельної ділянки, площею 0,0379) передбачено, що технічна документація при складанні державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються складає: виписку з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування; абриси обміру земельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатами обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами.

Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Саме такий висновок зроблено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в справі №580/168/ 16-ц.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2015 (а.с. 4, т. 1) ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок з господарчими будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 , а відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2015 (а.с. 118, т. 1) він набув право власності на земельну ділянку під номером АДРЕСА_1 Обидва об`єкти нерухомості успадковані ним після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька - ОСОБА_3 .

Згідно з статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися наслідок його смерті.

Статтею 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Вищевказана земельна ділянка, право на яку в порядку спадкування за заповітом набув ОСОБА_2 , належала його батькові ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 виданого 19 листопада 2008 року Тульчинською міською радою, відділом Держкомзему у Тульчинському районі на підставі рішення 23 сесії 5 скликання Тульчинської міської ради від 08 квітня 2008 року, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Отже державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 було видано й право приватної власності на земельну ділянку він набув пізніше, ніж оскаржуваний державний акт було видано й право власності на суміжну земельну ділянку набула ОСОБА_1 .

При цьому поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що спільна межа земельної ділянки, успадкованої позивачем ОСОБА_2 і належної відповідачу ОСОБА_1 , складає лише 0,97 м (97 см) й позначена літерами Г-Е на схемі, що додається до державного акта ОСОБА_1 , яким відповідають літери Є-Е на абрисі зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 150, зворот). Більше того, на зазначеній схемі є підписи як ОСОБА_3 як землевласника, так і підпис ОСОБА_1 як суміжного землевласника.

Отже, навіть якщо підпис ОСОБА_3 в технічній документації з погодження меж земельної ділянки з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 виконано не ним, безперечним є його погодження меж власної земельної ділянки при виготовленні державного акту в 2008 році.

На зазначеній схемі літерами Ж-Є також позначено межу земельної ділянки ОСОБА_3 довжиною 5,23 м із провулком Зеленим, що спростовує посилання позивача на те, що земельна ділянка ОСОБА_1 , право власності на яку посвідчується оскаржуваним державним актом, нібито займає проїзд спільного користування і унеможливлює йому проїзд до власного будинку. Зазначений проїзд також чітко вказаний на схемі до державного акту ОСОБА_1 й позначений літерами В-Г як землі загального користування.

Таким чином, задовольняючи позов суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та не встановив, що заявляючи вимоги про скасування п.1.1 рішення виконкому Тульчинської міської ради №15 від 21 січня 1998 року та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_2 не зазначив яким чином порушується його право на користування земельною ділянкою, яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Натомість наявні в матеріалах справи докази доводять необґрунтованість позовних вимог і відсутність порушення прав позивача з боку відповідача.

Отже неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати по справі - витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Тульчинської міської ради Вінницької області, ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про скасування рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області, визнання недійсним державного акта, скасування державної реєстрації - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати - витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 960 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 03.06.2019

Головуючий:І.М. Стадник
Судді: О.С. Панасюк
Т.М. Шемета