КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 381/1180/19 Головуючий у І-й інстанції - Соловей Г.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.

при секретарі - Діденку А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користування житловим приміщенням та виселення,-

В С Т А Н О В И В :

В березні 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В будинку, крім неї, зареєстровані та проживають її донька ОСОБА_4 , її колишній чоловік ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_5 Шлюб між донькою та її чоловіком у 1997 році було розірвано. Після розірвання шлюбу, як власник житлового будинку, вона погодилася на подальше тимчасове проживання в ньому відповідача. Але ОСОБА_3 постійно вчиняє психологічне та фізичне домашнє насилля над нею, її донькою та їхнім сином. Це - погрози різного характеру, в тому числі із застосуванням фізичного насильства, залякування, приниження й образи нецензурними словами. З приводу безкінечних конфліктів вона, донька та онук неодноразово зверталися з відповідними заявами до Фастівського відділення поліції. Незважаючи на заходи адміністративного впливу, відповідач своєї поведінки не змінює, через що спільне проживання з ним в одному будинку є неможливим. Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 13.09.2019 р. встановлено обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 строком на 6 місяців, та заборонено йому перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_4 , наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця проживання, вести листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку. Всупереч вказаним обмеженням, ОСОБА_3 порушив заборони, встановлені судом, та знову вчинив домашнє насильство.

Посилаючись на викладене, просила задовольнити позов.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2019 року позов ОСОБА_2 - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючий в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Відповідач ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечував, вважав рішення суду законним.

Треті особи підтримали апеляційну скаргу представника позивачки, вважаючи її обґрунтованою.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з його недоведеності.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Житло є невід`ємною складовою особистого життя людини, яка має природне право жити так, як бажає, бути захищеною від оприлюднення фактів особистого життя. Але це неможливо без поваги до її житла, де значною частиною проходить це особисте життя, і тому людина має таке ж природне право не тільки на саме житло, а й на недоторканність його.

Саме тому міжнародні правові акти декларують право людини на недоторканність її житла. Зокрема, статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, передбачено: «Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Аналогічна вимога міститься в статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна в статті 47 Конституції України закріпила право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданим 05.09.2008 року Виконкомом Пилипівської сільської ради Фастівського району, та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.09.2008 року.

У вказаному житловому будинку зареєстровані позивачка ОСОБА_2 , треті особи по справі - дочка ОСОБА_4 , внук ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою № 67 від 15.03.2019 року, виданою Пилипівською сільською радою Фастівського району Київської області.

Шлюб між донькою позивачки ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 було розірвано у 1997 році. Після розірвання даного шлюбу, позивачка 20.02.2018 року зареєструвала відповідача у належному їй на праві власності вказаному житловому будинку.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість.

Можливість виселення без надання іншого житла передбачена в ст.ст. 157, 116 ЖК України, згідно з якими таке виселення може мати місце в таких випадках: якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зідо ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь -яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду №653/1096/16-ц, допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виселення особи із житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Судом встановлено, що відповідач чинить перешкоди у здійсненні власником будинку ОСОБА_2 права користування та розпорядження своїм майном, систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для позивачки, її доньки та внука проживання з ним одному будинку. До відповідача вживалися заходи попередження, які не дали позитивних результатів.

Як видно зі справи, позивачка та її донька неодноразово зверталися до Фастівського відділення поліції з приводу вчинених відповідачем щодо них та ОСОБА_5 скандалів, дебошів за місцем проживання.

Так, з листів Фастівського відділку поліції від 17.01.2018р. №202, від 27.02.2019 р. №1174, 1175, та від 18.03.2019р. № 1615/100/1/0/19, вбачається, що за зверненням ОСОБА_4 , ОСОБА_6 працівниками поліції 11.01.2017 р., 25.02.2019 р., 13.03.2019 р. було проведено профілактичну бесіду з приводу недопущення протиправної поведінки відносно колишньої дружини ОСОБА_4 і їх сина ОСОБА_6 та складено адміністративні протоколи за ст.173-2 КУпАП ( а.с.19-23).

Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2018 року ОСОБА_3 було притягнено до адміністративної відповідальності за вчинене за місцем проживання правопорушення, відповідач неправомірно поводився відносно ОСОБА_4 , словесно погрожував фізичною розправою, кидався в бійку та ображав нецензурною лайкою (а.с.25).

Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2019 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адімінстративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП на накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн.

Крім того, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2019 року, задоволена заява ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису в з`язку з домашнім насильством відповідача та видано строком на 6 місяців обмежувальний припис щодо заборони ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_4 ; наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця проживання (перебування) з ОСОБА_4 ; вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_4 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (а.с.27-30).

Постановою Фастівського міського суду Київської області від 24 травня 2019 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбачного ч.1 ст. 173-2 КУпА,за порушення заборонного припису, виданого рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2019 року, та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн.

Під час дії обмежувального припису, 24 червня 2019 року Фастівським відділенням поліції Васильківського відділу ГНУП в Київській області до ЄДР внесено відомості щодо вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказаним судовим рішенням було встановлено, що ОСОБА_3 вчиняв щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_4 неправомірні дії, в тому числі і під час перебування в спірному жилому будинку, що належить на праві власності позивачці.

Отже, з матеріалів справи слідує, що відповідач по справі ОСОБА_3 систематично вчиняє над позивачкою, її донькою та онуком ОСОБА_5 психологічне та фізичне насилля, порушує правила співжиття, чим протиправно чинить перешкоди позивачці та членам її сім`ї у здійсненні права користування належним ОСОБА_2 на праві власності майном, раніше вжиті заходи попередження останнього щодо недопущення протиправної поведінки відносно позивачки і третіх осіб по справі не дали позитивних результатів,

Оскільки власник майна у відповідності з вимогами ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення, колегія суддів вважає, що даний позов ОСОБА_2 ґрунтується на вимогах закону, а тому підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення з цього будинку відповідача ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст.367, 374,377, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , - задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2019 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користування житловим приміщенням та виселення - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення з цього будинку ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 24 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: