провадження № 2/521/289/19
Рішення

ІмЕНЕм УкрАїни

07 жовтня 2019 року

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

Головуючого судді Михайлюка O.A.,

при секретарі Жураківській Н.А.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання малолітніх дітей у матері та повернення їх за попереднім місцем проживання, третя особа Служба у справах дітей Одеської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відібрання малолітніх дітей у матері та повернення їх за попереднім місцем проживання в якому просить суд відібрати у відповідача малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та повернути їх за попереднім місцем проживання до України за адресою: АДРЕСА_1 та визначити порядок виконання рішення суду шляхом направлення рішення про відібрання дітей до Державної прикордонної служби України для затримання ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просять суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним.

Представник третьої особи в судовому засідання наполягав на вирішенні справи з врахуванням інтересів малолітніх дітей.

Суд, вислухавши учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 14 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладено шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану в Малиновському районі Одеського міського управління юстиції.

Від шлюбу народились діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після укладення шлюбу, подружжя разом з дітьми мешкали за адресою: АДРЕСА_1 .

04.09.2017 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виїхала до тимчасово окупованої території України, а саме до міста Сімферополя.

Згідно відомостей головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України 03.09.2017 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перетнули пункт пропуску «Рухомий комплекс № НОМЕР_1 , Каланчак» в напрямку виїзд, підставою для перетину кордону з тимчасово окупованою територією України малолітніх дітей є нотаріально засвідчена згода батька НМО НОМЕР_2 .

Ухвалою суду від 17 вересня 2018 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левашова О.Г. витребувано оригінал другого примірника заяви про згоду на виїзд за межі території України неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , виготовлену 25.07.2017 року від імені ОСОБА_1 (реєстр № 1369).

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 21.06.2019 року № 19-17, призначеної ухвалою суду від 04 грудня 2018 року, підпис від імені ОСОБА_1 в оригіналі заяви про згоду на виїзд дітей за кордон від 25.07.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левашовим О.Г., зареєстрованої в реєстрі за № 1369, розміщений в графі «підпис», ліворуч від рукописного запису « ОСОБА_1 », виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визначено судом або органом опіки і піклування, а також доказів, що спір про визначення місця проживання дітей між батьками був вирішений у судовому порядку, а тому вимога про відібрання дітей є передчасною та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 162 СК України, ст. ст. 10, 12, 141, 265, 354 ЦПК України, суд -

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання малолітніх дітей у матері та повернення їх за попереднім місцем проживання - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: /підпис/ О.Михайлюк

07.10.19