ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 04» червня 2019 року

м. Харків

справа № 621/309/18-ц

провадження № 22ц/818/2725/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченко І.О., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 12 березня 2019 року в складі судді Овідєнка В.В.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що вони з відповідачем до 09 лютого 2018 року перебували у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказав, що шлюбно-сімейні відносини між ним та ОСОБА_2 припинені. З 2014 року вони проживають окремо. Дитина знаходиться на його утриманні, відповідач ніякої матеріальної або моральної підтримки, не дивлячись на його неодноразові прохання, не надає.

Зазначив, що син зареєстрований у квартирі матері, однак ніколи там не мешкав, докази, додані до позовної заяви підтверджують те, що син проживає разом з батьком, виховується ним та забезпечується.

Вказав, що дитина постійно відвідує амбулаторію загальної практики сімейної медицини смт. Слобожанське Міністерства охорони здоров`я «Зміївський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Зміївської районної ради Харківської області, що підтверджується відповідною довідкою, та відвідує дошкільний заклад, що також підтверджується відповідною довідкою.

Зазначив, що відповідач повністю ігнорує свої батьківські обов`язки, не повідомляє про своє основне місце роботи та приховує свої доходи.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі 2000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись з позовом, у червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що в період з 09 вересня 2011 року до 09 лютого 2018 року вони з ОСОБА_1 перебували у шлюбних відносинах, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказала, що станом на день подання позову, син проживає разом з нею по АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною довідкою з місця проживання.

Зазначила, що ОСОБА_1 не бажає в добровільному порядку брати участь в утриманні дитини, тому вона вимушена звернутися до суду із позовною заявою про стягнення з нього аліментів на утримання сина.

Вказала, що ОСОБА_1 працює на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи «Диканівська виправна колонія № 12», отримує стабільний дохід та має можливість сплачувати аліменти на сина.

Просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі ј частини заробітної плати чи іншого його доходу щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви; допустити негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 12 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 червня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704, 80 грн. на користь держави; визначено, що в частині стягнення аліментів рішення підлягає негайному виконанню в межах платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення змінити та стягнути з нього аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 червня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на підстави, які впливають на розмір аліментів; не врахував розмір доходів ОСОБА_2 , який становить 15 000,00 грн.; що після відрахувань з його заробітної плати його прожиткового мінімуму (1921,00 грн.) та ј суми від заробітної плати аліментів (2000,00 грн.) йому на проживання залишається 4000, 00 грн.; що він повинен витрачати кошти на проїзд до місця роботи, яке знаходиться на відстані понад 60 км. від його місця проживання та сплачувати комунальні платежі, лікування захворювань та інші потреби; що їх син ОСОБА_3 до 16 березня 2018 року проживав разом з ним, однак ОСОБА_2 без його згоди забрала сина з дошкільного закладу в смт. Слобожанське та вивезла у м. Харків; що ОСОБА_2 перешкоджає йому у спілкуванні з сином, у зв`язку з чим він звертався до органів поліції.

30 травня 2019 року від ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала, що рішення суду є законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому фактично виклала вимоги зустрічного позову та зазначила, що докази, які надав ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції, до суду першої інстанції ним не надавалися. Апеляційна скарга не містить посилань на те, які саме норми матеріального та процесуального права порушені судом при постановленні рішення.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Рішення суду в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 має достатній заробіток для визначення мінімального розміру аліментів у розмірі прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 09 вересня 2011 року до 09 лютого 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5).

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 4).

З довідки № 1/2/1-1 від 04 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 проходить службу в Державній кримінально-виконавчій службі України з 16 березня 2007 року (наказ Диканівської виправної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Харківській області (№ 12) від 16 березня 2007 року № 18 о/с) на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи «Диканівська виправна колонія (№ 12)» з 07 липня 2017 року (наказ державної установи «Диканівська виправна колонія (№ 12)» від 07 липня 2017 року № 96 о/с; спеціальне звання - прапорщик внутрішньої служби, присвоєне наказом Диканівської виправної колонії (№12) № 46 о/с від 12 квітня 2013 року (а. с. 36).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , працюючому в державній установі «Диканівська виправна колонія (№ 12)» з 16 березня 2007 року, в період з січня 2017 року по грудень 2017 року нараховано заробітну плату 65 155, 43 грн. : за січень 2017 року - 4777, 87 грн.; за лютий 2017 року - 4776, 56 грн., за березень 2017 року - 4644, 37 грн.; за квітень 2017 року - 4634, 12 грн.; за травень 2017 року - 4956, 07 грн.; за червень 2017 року - 5095, 02 грн.; за липень 2017 року - 5015, 42 грн.; за серпень 2017 року - 5010, 76 грн.; за вересень 2017 року - 5141, 91 грн.; за жовтень 2017 року - 7301, 19 грн.; за листопад 2017 року - 5959, 12 грн.; за грудень 2017 року - 7843, 02 грн. За січень 2018 року йому нараховано 7159, 93 грн.; за лютий 2018 року - 9315, 63 грн.; за березень 2018 року - 7549, 57 грн. (а. с. 37, 38).

Згідно довідки № 162 від 02 лютого 2018 року ОСОБА_2 працює в Комунальному закладі охорони здоров`я Обласний протитуберкульозний диспансер № 3 на посаді лікар-фтизіатр та в період з січня 2017 року по грудень 2017 року разом отримала 173 751, 27 грн.; її середній заробіток за 2017 рік становить 14 479, 27 грн. (а.с.114).

Згідно довідки державної установи «Диканівська виправна колонія (№ 12)» № 1/2/1-543 від 26 грудня 2017 року ОСОБА_1 перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 11 жовтня 2013 року до 29 червня 2016 року (а. с. 6).

З березня 2018 року малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що обов`язки батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено у 2019 році прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626,00 грн., з 1 липня - 1699,00 грн., з 1 грудня - 1779,00 грн., що є мінімальним рекомендованим розміром аліментів на дитину, тобто мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим з 01 січня 2019 року 813,00 грн., з 01 липня 849,50 грн., з 01 грудня 889,50 грн.

Оскаржуючи рішення в частині розміру аліментів, ОСОБА_1 посилався на хворобливий стан свого здоров`я та на те, що середній розмір заробітної плати ОСОБА_2 більший ніж у нього.

Проте, доказів того, що внаслідок хворобливого стану свого здоров`я він має значні витрати, матеріали справи не містять. Надані до апеляційної скарги копії документів свідчать про неприязні відносини, які склалися між учасниками справи, однак, вони не дають підстав для задоволення апеляційної скарги.

Із матеріалів справи вбачається, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 та перебуває на її утриманні. Батько ОСОБА_1 згідно з вимогами закону зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, проте, матеріали справи не містять жодних відомостей щодо утримання ОСОБА_1 свого сина з того часу, як він почав проживати разом з матір`ю.

ОСОБА_1 у апеляційній скарзі наводить розрахунки відрахувань аліментів на утримання малолітнього сина з його доходів та вказує, що після таких відрахувань йому залишається всього 4000, 00 грн. на проживання.

Такі розрахунки ОСОБА_1 є помилковими, виходячи з наступного.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено у 2019 році прожитковий мінімум працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні.

Як вже було зазначено середній розмір заробітної плати ОСОБА_1 , зокрема, в період з січня 2018 року по березень 2018 року складає 8008, 38 грн.; відомості про доходи ОСОБА_1 , починаючи з квітня 2018 року у матеріалах справи відсутні. Після виплати аліментів на утримання сина у розмірі не менше прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (1626,00 грн.) ОСОБА_1 на проживання залишається в середньому 6374, 00 грн., що більш ніж втричі перевищує прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 01 січня 2019 року.

Нормами міжнародного та національного законодавства встановлено, що відповідальність за виховання дитини, її гармонійний розвиток та благополуччя повинні нести матір та батько дитини.

Проте, як вбачається з матеріалів справи з того часу, як малолітня дитина стала проживати з матір`ю, ОСОБА_1 матеріальної допомоги дитині не надавав.

Звертаючись із первісним позовом до ОСОБА_2 , не маючи відомостей про її доходи, ОСОБА_1 визначив, що для утримання малолітнього сина необхідно стягнути з ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн., оскільки вважав, що саме така сума буде достатньою для утримання дитини тим з батьків, який проживає окремо від дитини, тому висновок суду першої інстанції про наявність достатніх підстав для стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина в розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку є обґрунтованим.

Сплата аліментів позивачем, середній дохід якого в середньому складає 8000,00 грн., у розмірі 1 626, 00 грн. щомісячно не є надмірним тягарем для позивача, а його зменшення до 50 відсотків прожиткового мінімуму не відповідатиме інтересам дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також вказує, що їх син ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_2 року проживав разом з ним, однак ОСОБА_2 без його згоди забрала сина з дошкільного закладу в смт. Слобожанське та вивезла у м. Харків.

Суд не розглядає дані доводи, оскільки вони не відносяться до предмету розгляду даної справи. ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 для визначення місця проживання дитини.

Враховуючи баланс інтересів дитини та матеріальних можливостей батька, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем неспроможності сплачувати щомісячно аліменти на утримання дитини у розмірі, визначеному рішенням суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору, підстав для перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 12 березня 2019 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося та не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 04 червня 2019 року.