ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5456/19 Справа № 212/476/19 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/476/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 березня 2019 року, яке постановлено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 березня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання ним професійних захворювань внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК у 2018 році йому було встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 40% (первино: 10% - радикулопатія, 5% - ХОЗЛ; повторно: 25% за трудовим каліцтвом з 1996 року) з 19 листопада 2018 року безстроково.

Позивач вважає, що у зв`язку з виробничою травмою та отриманими професійними захворюваннями, йому з вини відповідача спричинено моральну шкоду, а тому просив суд стягнути на його користь з ПАТ «Кривбасзалізрудком» в рахунок її відшкодування 146 055, 00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 65 000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 витрати на надання правничої допомоги в розмірі 2 000,00 грн.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вважає, що, суд першої інстанції невірно встановив обставини справи, а саме, безпідставно включив періоди роботи ОСОБА_1 у відповідача на поверхні в періоди роботи у стаж роботи позивача у відповідача в шкідливих та небезпечних умовах праці та врахував їх при визначені розміру моральної шкоди, стягнутої з відповідача. Крім того, відповідач не повинен відповідати за шкоду заподіяну іншими підприємствами, а саме самостійним госпрозрахунковим підприємством спеціалізованого шахтобудівельного тресту «Кривбасшахтобуд» ВО «Кривбасруда» та ВАТ «Криворізький гранкар`єр» ВО «Дніпрорудпром». Також, період роботи позивача з 27.10.2005 до 29.01.2018 року не були пов`язані з впливом на організм шкідливих хімічних речовин в концентраціях, що перевищували ГДК. Щодо нещасного випадку, то саме позивач визнаний винним у його настанні. Також, відповідач зазначає, що судом стягнуто моральну шкоду в завищеному розмірі без врахування засад розумності, виваженості й справедливості. Крім того, зауважує на тому, що висновок МСЕК не може бути визнаний беззаперечним доказом заподіяння позивачеві моральних страждань. Вважає, що позивачем не дотримано порядку розгляду спору про відшкодування моральної шкоди, тобто попереднього звернення з заявою про відшкодування моральної шкоди до комісії по трудовим спорам підприємства, пропущено строк позовної давності, а тому підстави для її відшкодування відсутні. На думку представника відповідача, оскільки відсутні підстави для задоволення позову, відповідно також відсутні правові підстави для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, розмір значно завищений та не відповідає складності справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 20.02.1995 року по 27.11.1996 року, з 01.03.2000 року по 27.10.2005 року підземним електрогазозварником в тресті «Кривбасшахтобуд» ВО «Кривбасруда», з 20.08.1999 року по 01.03.2000 року поверховим електрогазозварником, ШБУ, ДП «КДЗРК», з 27.10.2005 року по 29.01.2018 року підземним електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування, дільниця № 2, шахтомонтажне управління Сервісного управління, ПАТ «Кривбасзалізрудком» у шкідливих умовах праці ( а.с. 25-26).

29.01.2018 року - звільнений з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с. 26 - зворот).

16 серпня 1996 року року з ОСОБА_1 стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, внаслідок якого він отримав ушкодження здоров`я у вигляді відкритого перелому 1,3,5 плюсневих кісток лівої стопи (а.с.11-12).

Відповідно до п. 11.3 Акту № 7 від 20.08.1996 року форми Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, причинами нещасного випадку на виробництві, під час якого був травмований ОСОБА_1 є необережність потерпілого (а.с.11-12).

Пунктом 13 цього Акту зазначено, що ОСОБА_1 допустив порушення законодавства про охорону праці та п. 7.4 «Правил внутрішнього трудового розпорядку ВО «Кривбасруда» (а.с.11-12).

Медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Українського НДІ промислової медицини» від 17.07.2018 року № 1029, позивачу встановлені професійні захворювання з діагнозом: радикулопатія попереково-крижова L4, L5, S1 білатеральна, з помірними статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинними синдромами; хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пилотоксичний бронхіт першої стадії, емфізема легенів першої стадії) група «В», ЛН першого-другого ступеня (а.с. 15-16).

Згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24 вересня 2018 року, причиною виникнення зазначених професійних захворювань у ОСОБА_1 є робота впродовж 20 років 9 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, які перевищували нормативні показники. Працюючи з 27.10.2005 року по 29.01.2018 року підземним електрослюсарем (слюсарем) черговим та з ремонту устаткування дільниці № 2 шахтомонтажного управління Сервісного управління з ремонту та монтажу шахтного обладнання ВАТ та ПАТ « Кривбасзалізрудком». Також причиною виникнення зазначених професійних захворювань у позивача послужив профмаршрут: з 20.02.1995 року по 27.11.1996 року ; з 01.03.2000 року по 27.10.2005 року - підземний електрогазозварник тресту «Кривбасшахтобуд» ВО «Кривбасруда», шахтобудівельного управління ДП «КДЗРК», шахтомонтажного управління ДП «КДЗРК», ВАТ Кривбасзалізрудком»; з 20.08.1999 року по 01.03.2000 року - поверховий електрозварник шахтобудівельного управління ДП «КДЗРК» (а.с. 4-8).

Висновком МСЕК від 27.11.1996 року ОСОБА_1 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 70% та визнано людиною з інвалідністю третьої групи за трудовим каліцтвом з 27.11.1996 року (а.с. 13)

Висновком МСЕК від 04 грудня 2018 року ОСОБА_1 було встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 40% (первинно: 10% - радикулопатія, 5% - ХОЗЛ; повторно: 25% за трудовим каліцтвом з 1996 року) з 19 листопада 2018 року безстроково (а.с. 14).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями та травмуванням під час виконання трудових обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При цьому, колегія суддів, вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції не вірно застосовані норми матеріального права, щодо правових відносин травмування позивача на виробництві.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з травмою на виробництві у 1996 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 1996 рік.

Однак, це порушення не тягне за собою скасування рішення суду та невірного вирішення спору.

Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24 вересня 2018 року, причиною професійних захворювань позивача є робота впродовж 20 років 9 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, які перевищували нормативні показники. Працюючи з 27.10.2005 року по 29.01.2018 року підземним електрослюсарем (слюсарем) черговим та з ремонту устаткування дільниці № 2 шахтомонтажного управління Сервісного управління з ремонту та монтажу шахтного обладнання ВАТ та ПАТ «Кривбасзалізрудком». Також причиною виникнення зазначених професійних захворювань у позивача послужив профмаршрут: з 20.02.1995 року по 27.11.1996 року ; з 01.03.2000 року по 27.10.2005 року - підземний електрогазозварник тресту «Кривбасшахтобуд» ВО «Кривбасруда», шахтобудівельного управління ДП «КДЗРК», шахтомонтажного управління ДП «КДЗРК», ВАТ «Кривбасзалізрудком»; з 20.08.1999 року по 01.03.2000 року - поверховий електрозварник шахто будівельного управління ДП «КДЗРК»

Отже, роботодавець ПАТ «Кривбасзалізрудком», який є правонаступником ВАТ «Кривбасзалізрудком», під час роботи позивача допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, та отримання виробничої травми, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли також з вини ПАТ «Кривбасзалізрудком», який є правонаступником ВАТ «Кривбасзалізрудком», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що відповідач не повинен відповідати за шкоду заподіяну позивачу іншими підприємствами, а саме самостійним госпрозрахунковим підприємством спеціалізованого шахтобудівельного тресту «Кривбасшахтобуд» ВО «Кривбасруда» та ВАТ «Криворізький гранкар`єр» ВО «Дніпрорудпром» також, що робота позивача з 27.10.2005 до 29.01.2018 року не була пов`язана з впливом на організм шкідливих хімічних речовин в концентраціях, що перевищували ГДК, колегія суддів, вважає їх безпідставними, оскільки відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24 вересня 2018 року, зокрема, причиною виникнення зазначених професійних захворювань у позивача послужив профмаршрут: з 20.02.1995 року по 27.11.1996 року ; з 01.03.2000 року по 27.10.2005 року - підземний електрогазозварник тресту «Кривбасшахтобуд» ВО «Кривбасруда», шахто будівельного управління ДП «КДЗРК», шахтомонтажного управління ДП «КДЗРК», ВАТ «Кривбасзалізрудком»; з 20.08.1999 року по 01.03.2000 року - поверховий електрозварник шахто будівельного управління ДП «КДЗРК», в зв`язку з чим вважає, що позивач отримав професійне захворювання також і під час роботи на підприємствах, правонаступником яких є ПАТ «Кривбасзалізрудком»

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в даному випадку тільки на органи МСЕК покладений обов`язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки відповідно до п. 3.8 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22.11.1995 р. № 212, висновок МСЕК є одним із доказів, а не єдиним доказом, який розглядається в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого.

Матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення позивачу в результаті ушкодження здоров`я, моральної шкоди й без висновку МСЕК.

Доводи відповідача про те, що травмування позивача відбулося саме внаслідок його дій та щодо відсутності правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, безпідставні, оскільки нещасний випадок з позивачем стався під час виконання ним трудових обов`язків, а ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і винною протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду

При цьому, колегія суддів вважає, що не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову доводи апеляційної скарги відповідача про недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору, тобто попереднього його звернення з заявою про відшкодування моральної шкоди до комісії по трудовим спорам підприємства, оскільки згідно роз`яснень, наведених в п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку.

Також Пленум Верховного Суду України в п. 6 Постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» наголошує, що при застосуванні норм Кодексу законів про працю України щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Суддя не вправі відмовити особі у прийнятті заяви з такими вимогами лише з тієї підстави, що вона не розглядалася комісією по трудових спорах.

Не погоджується й колегія суддів з доводами апеляційної скарги відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, оскільки відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення особистих немайнових прав, а тому відповідно до ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не мають строку позовної давності. Аналогічна правова норма міститься і в ст. 268 ЦК України, чинного на теперішній час.

Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року у справах № 6-207цс14, № 6-156цс14.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутого з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого позивачем професійних захворювань та обставини нещасного випадку, який призвів до травмування позивача, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 40%, який встановлено безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та взагалі можливість такого відновлення, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності безстроково.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з виробничою травмою та отриманими професійними захворюваннями, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває біль у шийному та поперековому відділах хребта з іррадіацією в плечовий пояс та нижні кінцівки, що посилюється при рухах і після фізичних навантаженнях, утруднену ходу, загальну слабкість, втому, зниження слуху, задишку, сухий кашель,. Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у його здоров`ї, що підтверджується чисельними виписними епікризами, що містяться в матеріалах справи, в яких зафіксований нестійкий дистабілізаційний стан здоров`я позивача, внаслідок чого він переносить моральні страждання.

При цьому, визначений судом розмірі відшкодування моральної шкоди в сумі 65 000,00 грн. не перевищує граничного розміру, встановленого п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, а саме визначеного розміру витрат на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання професійної правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання професійної правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робі, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 було сплачено адвокату Карнаух Т.В. 3 900,00 грн. за надання професійної правничої допомоги за договором про надання правової допомоги № 38/18 від 20.12.2018 року, також, позивачем надано детальний опис наданих адвокатом послуг.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Таким чином, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо відсутності правових підстави для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, завищення розміру та не відповідності складності справи.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 06 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді