22-ц/804/1419/19
221/6023/18

Головуючий у 1-й інстанції Писанець Н.В.
Суддя-доповідач: Попова С.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Попової С.А.,
суддів: Баркова В.М., Мироненко І.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу Новотроїцької селищної ради
на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 06 березня 2019 року, ухваленого в складі судді Писанець Н.В., повний текст рішення складено 15 березня 2019 року, по цивільній справі
за позовом ОСОБА_1
до Новотроїцької селищної ради Волноваського району Донецької області
про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди,
В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом до роботодавця - Новотроїцької селищної ради Волноваського району Донецької області, з яким він перебував у трудових відносинах, працюючи з березня 2013 року на посаді водія другого класу. Розпорядженням № 38-ос від 21.05.2018р. його звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням на підставі його заяви від 21.05.2018р., в якій він вказав причину - у зв`язку зі службою по контракту. Позивач вважає проведене звільнення таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства та його дійсній волі, оскільки 22.05.2018р. він уклав контракт з Міністерством внутрішніх справ України про проходження військової служби у Національній гвардії України на посаді рядового складу строком на 3 роки та повідомив про це відповідача, вказавши про підставу звільнення у заяві від 21.05.2018р. Наказ про звільнення йому не надавали для ознайомлення аж до серпня 2018 року, коли копія цього наказу була витребувана на запит адвоката; відомостей про звільнення в трудову книжку не внесли. У зв`язку з цим ним не пропущений строк, передбачений ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду із даним позовом. Просив поновити його на посаді, визнавши незаконним і скасувавши розпорядження № 38-ос про його звільнення, зобов`язати роботодавця здійснювати виплату середнього заробітку щомісяця впродовж проходження військової служби в Національній гвардії України до закінчення дії контракту. Крім того, просив відшкодувати за рахунок відповідача моральну шкоду, завдану незаконними діями відповідача з порушенням його конституційних гарантій, що полягають у втраті нормальних життєвих зв`язків, для відновлення яких і подальшої організації життя вимагається від нього додаткові зусилля, зокрема присвячення часу для відновлення його трудових прав від незаконних дій відповідача, якими обмежено отримання гарантованого заробітку, що оцінює в розмірі 2000грн.
Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 06 березня 2019 року у позов ОСОБА_1 задоволено: визнано незаконним та скасовано розпорядження №8-ос від 21.05.2018р. про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади; поновлено ОСОБА_1 на посаді водія другого класу Новотроїцької селищної ради Волноваського району з 21 травня 2018 року; зобов`язано Новотроїцьку селищну раду Волноваського району здійсняти виплату середнього заробітку ОСОБА_1 , починаючи з 21 травня 2018 року, впродовж проходження військової служби в Національній гвардії України до закінчення дії контракту. Стягнуто з Новотроїцької селищної ради Волноваського району на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1000грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі позивача і в частині виплати заробітку на один місяць.

В апеляційній скарзі відповідач Новотроїцька селищна рада Волноваського району Донецької області, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи в силу ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 працював водієм другого класу в Новотроїцькій селищній раді Волноваського району Донецької області з 21.03.2013р. (а.с. 6).

Згідно розпорядження селищного голови Новотроїцької селищної ради Волноваського району Донецької області від 21.05.2018р. № 38-ос ОСОБА_1 звільнено з 21.05.2018р. за власним бажанням, у відповідності до ст. 38 КЗпП України на підставі заяви позивача від 21.05.2018р., в якій він просив про скорочений термін звільнення з 21.05.2018р. у зв`язку зі службою про контракту (а.с. 10, 11).

В обґрунтування наведеної причини позивачем надано роботодавцю контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України між ОСОБА_1 та МВС України, який набирає чинності 22 травня 2018р. і діє строком на три роки (а.с. 5).

Перебування позивача на військовій службі підтверджено посвідченням військової частини № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 від 25.05.2018р. і довідкою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 2200 від 04.09.2018р., згідно якої ОСОБА_1 з 22.05.2018р. безпосередньо бере участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с. 8, 44).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, керувався ст. 119 КЗпП України та виходив з того, що позивачеві, як військовослужбовцю за укладеним ним контрактом 22.05.2018р., надаються гарантії та пільги, у період дії особливого періоду, в тому числі зберігання місця роботи, посади і середнього заробітку, в яких він працював на час призову на військову службу на особливий період. На підставі зібраних матеріалів суд дійшов висновку про незаконність розпорядження роботодавця від 21.05.2018р. про звільнення позивача з роботи за власним бажанням, незважаючи на наявну в заяві інформацію про початок військової служби, що підтверджено документально.

З такими висновками не можна не погодитись, виходячи з наступного.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Згідно із ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції на час виникнення спірних правовідносин визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені ч.ч. 3, 4 ст.119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

А за визначенням в ст. 1 Закону України «Про оборону України»: особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Як встановлено, в своїй заяві від 21.05.2018р. ОСОБА_1 просив його звільнити у скорочений термін з 21.05.2018р., з відзначенням причини терміновості - у зв`язку зі службою по контракту. Саме за контрактом, чинним з 22.05.2018р. по 22.05.2021р., позивач був прийнятий на військову службу з 22.05.2018р. і безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

На час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Тож, на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, як правильно врахував суд першої інстанції, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Верховний Суд у листі від 13.07.2018 р. № 60-1543/0/2-18 повідомив, що особливий період діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Отже, особливий період в Україні діє.

Вказані обставини, полягали в основу заяви позивача про звільнення. Тож, між позивачем і роботодавцем склались правовідносини, які регулюються нормами ст. 119 КЗпП України та законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Таким чином, позивач при укладанні контракту про проходження військової служби під час дії особливого періоду в Україні, мав право на пільги та гарантії, передбачені зазначеними нормативними актами, в тому числі на збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві на строк дії контракту до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Подання раніше заяви позивача про звільнення у зв`язку зі зміною місця проживання (а.с. 31), не підтверджує спрямування висловленої волі працівника, оскільки ним подана після цього заява про звільнення з відзначенням іншої причини у зв`язку з військовою службою за контрактом, що знайшло своє підтвердження і фактично реалізовано позивачем. А дії відповідача з недотриманням наявних і доведених гарантій позивача на зберігання оплати його праці за основним місцем роботи на період його військової служби в особливих умовах не відповідають вимогам ст. 119 КЗпП України.

Намагання відповідача представити намір позивача припинити трудові відносини з позивачем з відмовою від належної йому за законом заробітної плати і зберігання місця роботи суперечать позиції позивача і зібраним матеріалам справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, позиціям сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про незаконність звільнення позивача відповідачем, що є підставою для задоволення вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження № 8-ос від 21.05.2018р. про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, поновлення його на роботі і зобов`язання відповідача здійсняти йому виплату середнього заробітку, починаючи з 21 травня 2018 року, впродовж проходження військової служби в Національній гвардії України до закінчення дії контракту.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на не доведення позивачем жодним доказом його моральних страждань, з чим колегія суддів, як і суд першої інстанції, погодитись не може.

Як доведено судовим розглядом в ході процедури звільнення позивача роботодавець не зважив на висловлені причини звільнення працівника - військова служба по контракту в особливих умовах, якими закладались його гарантії за ст. 119 КЗпП України. Роботодавець не роз`яснив наявні у працівника законодавчі гарантії і не впевнився в тому, що заявлена причина відповідає дійсності, а воля працівника спрямована на припинення трудових відносин без дотримання його гарантій.

Безумовно, як погоджується колегія суддів, грубе порушення трудових прав позивача призвело до душевних хвилювань позивача, зміну звичного укладу життя позбавленням гарантованих йому коштів заробітної плати і зберігання місця роботи, з яким діями роботодавця було припинено відносини у незаконний спосіб, і що змусило ОСОБА_1 застосовувати додаткових зусиль для відновлення первісного стану, в тому числі відшукувати заходів з відновлення його порушених прав в судовому порядку.

За наявності доведення складу порушення в діях роботодавця, що призвели до немайнових втрат позивача і вищеперелічених негативних наслідків, з урахуванням характеру, глибини і тривалості порушення, пов`язаного з позбавленням його виплат гарантованого заробітку від роботодавця, беручи до уваги суб`єктивну оцінку самого позивача обсягу заподіяних його душевних страждань, рішення суду про стягнення з роботодавця на користь незаконно звільненого працівника у часткове відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000грн., як впевнюється колегія суддів, відповідає положенням ст. 23 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України і принципам розумності, справедливості і виваженості.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення позивачем строку звернення за судовим захистом, колегія суддів встановила наступне.

На підтвердження доводів апеляційної скарги з приводу навмисного уникання позивачем можливості отримати копію розпорядження про звільнення відповідач не надав будь-яких доказів. Навпаки, роботодавцем мало бути, але не доведено, вжиття повного спектру дій, спрямованих на забезпечення отримання працівником копії розпорядження про звільнення, що мало б істотне значення в подальших відносинах сторін, як в питання дотримання строку звернення за судовим захистом, так і в питаннях оплати звільненого працівника.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за його заявою отримано трудову книжку для пред`явлення до центру зайнятості у лютому 2018 року (а.с. 30). Згодом, до моменту звільнення позивача у травні 2018 року, роботодавець не спрямовував будь-яких вимог позивачеві щодо повернення до кадрового відділу його трудової книжки; письмових підтверджень цьому не надано ані в суді першої інстанції, ані до апеляційного суду.

Судом встановлено, що позивач отримав копію розпорядження про своє звільнення (а.с. 10) лише на запит адвоката від 10.08.2018р. (а.с. 9), що не спростовано роботодавцем. І з цього часу в сенсі конструкції ст. 233 КЗпП України має відраховуватись строк звернення до суду із даним позовом. Позов ОСОБА_1 подано до суду 31.08.2018р. з дотриманням передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячного строку з моменту вручення копії розпорядження про звільнення.

Наведеною нормою закону не відзначено альтернативи відліку такого строку з моменту отримання працівником коштів від підприємства, які останнє вважає кінцевим розрахунком із звільнюваним працівником.

Враховуючи те, що позивач довідався про порушене право у серпні 2018 року, то є неспроможними доводи відповідача про сплив як місячного строку для вимог про поновлення на роботі, так і тримісячного строку - щодо супутніх вимог немайнового характеру, що випливають з незаконного звільнення позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на залишення поза увагою положень вимог Закону «Про судовий збір» щодо відсутності підстав для звільнення позивача від сплати судового збору за немайновими вимогами не призвело до неправильного вирішення спору. У випадку задоволення позову, що схвалює колегія суддів, такі витрати мають покладатись саме на відповідача, незаконність дій якого встановлено судовим розглядом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем і його представником не надано і до суду апеляційної інстанції.

Як з`ясовано, в позасудовому порядку відповідач не виявив намір врегулювати спір мирним шляхом та до інших судів, як не спростовано, аналогічний позов позивача не подавався. Тож, порушень норм процесуального права, в тому числі і на які посилається відповідач (ненадання позивачем розрахунку спричиненої шкоди і середнього заробітку, орієнтовного розрахунку суми судових витрат, невідзначення в позові інформації щодо неможливості досудового врегулювання спору і щодо відсутності в інших судах аналогічного позову позивача з тих же підстав та до того ж відповідача), які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Новотроїцької селищної ради Волноваського району Донецької області залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 03 червня 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді В.М.Барков

І.П.Мироненко