ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/460/19 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 304030000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №607/13021/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 лютого 2019 року, ухваленого суддею Вийванко О.М.,повний текст рішення складено 22 лютого 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з орендної плати та відшкодування шкоди ,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з орендної плати та відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 23 серпня 2017 року між ним та відповідачем укладено договір оренди на належну йому квартиру АДРЕСА_1 ., відповідно до умов якого - орендна плата складала 1900,00 грн. що місяця. Позивач зазначав, що окрім орендної плати орендар повинен оплачувати також комунальні послуги. Петришин Р.А. вказував, що відповідач ОСОБА_3 заборгував йому 11 400,00 грн. орендної плати за користування квартирою та не сплачував за спожиті ним комунальні послуги, заборгованість яких складає 3371,52 грн. Крім цього, зазначав, що відповідач завдав йому матеріальної шкоди на суму 3729,64 грн., а саме забрав диван вартістю 3400,00 грн., не оплатив послуги ПМП «ВАЛ» 322,28 грн. та не оплатив за послуги «Тернопільводоканал» (аварійна) 7,36 грн.

Таким чином, у зв`язку з не досягненням згоди з відповідачем досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 11400,00 грн. заборгованості орендної плати, 3371,52 грн., заборгованість за спожиті комунальні послуги, 3729,64 грн. завданої матеріальної шкоди, 522,83 грн. інфляційних втрат, 228,00 грн. три проценти річних.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 лютого 2019 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з орендної плати та відшкодування шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 6 773,59 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

У задоволення інших позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга в якій він просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні орендної плати в розмірі 11400,00 грн., та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на його користь 11400,00 грн. орендної плати.

У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні орендної плати в розмірі 11400,00 грн. прийнято без врахування усіх обставин справи.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач не попереджував його про бажання розірвати договір оренди , чим порушив обов`язок письмового повідомлення орендарем орендодавця про відмову від договору найму закріпленого в п.10.6 договору оренди від 23 серпня 2017 року, а також в ст.825 Цивільного кодексу України.

Також апелянт вказує, що укладення відповідачем договору оренди з іншим орендодавцем не може свідчити про те, що договір оренди від 23 серпня 2017 року має бути розірваний, оскільки вважає, що для розірвання вказаного договору з ініціативи відповідача потрібно було письмово повідомити його про бажання розірвати договір за один місяць до запланованої дати розірвання.

Орім цього, ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не враховано п.5.8 договору оренди від 23 серпня 2017 року, згідно якого у разі припинення (розірвання) договору оренди, орендар сплачує орендну плату до дня повернення приміщення та майна, якщо воно орендувалося і було вписано в цей договір. Оскільки, в п.11.4 договору вписано диван вартістю 3400,00 грн., який відповідач забрав та не повернув йому він не міг укласти договір оренди на тих самих умовах з іншою особою.

Позивач зазначає, що в силу п.5.8 договору оренди відповідач повинен сплатити йому орендну плату до дня закінчення строку договору оренди, тобто з 01 березня 2018 року по 01 вересня 2018 року, а тому вважає, що Тернопільський міськрайонний суд помилково не застосував норми статті 654, 825 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови у стягненні з відповідача на його користь орендної плати в сумі 11400 грн.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

У судове засідання повторно не з`явився відповідач ОСОБА_3 , однак про розгляд даної справи повідомлений належним чином, що в силу вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити , посилаючись на мотиви викладені в ній.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду таким вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено п.1 ч. 1 ст.11 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права , які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або не правильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням від 02 березня 2001 року.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 23 серпня 2017 між було укладено договір оренди приміщення від 23 серпня 2017, згідно якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 прийняв у строкове платне користування квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з умов даного договору строк оренди складає з 01 вересня 2017 по 01 вересня 2018. Розмір місячної орендної плати складає 1900 грн. Вартість комунальних послуг не входить до орендної плати (п. 5.1, 5.6 Договору оренди).

25 січня 2018 відповідач ОСОБА_3 уклав договір оренди з ОСОБА_4 на проживання та користування квартирою, що підтверджується договором оренди від 25 січня 2018року(а.с.39).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи на його користь з відповідача ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6773,59 грн., суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року за комунальні послуги надані в квартиру АДРЕСА_1 , становить 2659,51 грн. Також, суд першої інстанції при визначенні суми відшкодування врахував вартість дивана у розмірі 3600 грн. , який відповідач забрано із квартири позивача. Окрім того, судом із суми 6059, 51 грн. починаючи з 01 лютого 2018 року в межах позовних вимог вирахувано інфляцію у розмірі 522, 83 грн. та три проценти річних 191, 25 грн.

Колегія суддів не погоджується в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається в письмовій формі (ст.811 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.762 ЦК України за користування майном справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

У доводах апеляційної скарги скаржник не погоджується із відмовою у задоволенні позовних вимог щодо заборгованості відповідачем орендної плати за період дії договору оренди в розмірі 11400 грн., зазначаючи, що відповідачем порушено п.10.6 та 11.3 договору оренди від 23 серпня 2017 року, оскільки ним не було повідомлено про бажання розірвати договір оренди за один місяць до запланованої дати розірвання.

Колегія суддів , частково погоджується із даними доводами апеляційної скарги, оскільки як вбачається з Договору оренди квартири від 23 серпня 2017 року сторони погодили між собою , що у разі бажання розірвати даний договір орендар чи орендодавець повинен попередити іншу сторону за один місяць наперед(п.10.6).

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується сторонами відповідач фактично проживав у квартирі позивача до 01 лютого 2018 року. Наступний договір оренди відповідачем було укладено з орендодавцем ОСОБА_4 25 січня 2018 року(а.с.39).Таким чином, відповідачем порушено умови п.10.6 та 11.3 договору оренди від 23 серпня 2017 року , оскільки відповідачем ОСОБА_3 не було повідомлено позивача про бажання розірвати договір оренди за один місяць, як зазначено в умовах договору.

Разом з тим, не заслуговують до уваги посилання апеляційної скарги на те, що відповідач ОСОБА_3 повинен сплатити орендну плату до дня закінчення строку оренди з 01 березня 2018 року до 01 вересня 2018 року посилаючись на п.5.8 договору оренди від 23 серпня 2017 року, оскільки в лютому 2018 року відповідач фактично з`їхав з помешкання позивача і проживав після цього за іншою адресою.

Відповідно до ст. 825 ЦК України наймач житла має право за згодою інших осіб, які постійно проживають разом з ним, у будь-який час відмовитися від договору найму, письмово попередивши про це наймодавця за три місяці. Якщо наймач звільнив помешкання без попередження, наймодавець має право вимагати від нього плату за користування житлом за три місяці, якщо наймодавець доведе, що він не міг укласти договір найму житла на таких самих умовах з іншою особою.

Таким чином, виходячи із вказаної норми закону та врахуванням того , що позивач зазначає про сплату відповідачем орендної плати за лютий 2018 року, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_3 в користь позивача ОСОБА_1 підлягає до стягнення 3800 грн. орендної плати за користування квартирою ( 1900+ 1900) за березень квітень 2018 року.

Згідно ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Таким чином, способи відшкодування шкоди обирає потерпілий.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Як вбачається з матеріалів справи позивачем обрано спосіб відшкодування матеріальної шкоди у грошовій формі у розмірі 3400 грн. відповідно до умов договору оренди від 23 серпня 2017 року, що відповідає вимогам закону .

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що сума інфляції та три проценти річних повинна обраховуватися із суми 9859 грн. у межах позовних вимог( 2659,51 заборгованість за комунальні послуги, 3800 грн- заборгованість за орендну плату, 3400 завдана майнова шкода) , що становлять 207,65 грн.- інфляційних витрат, 122 грн. - три проценти річних.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи те, що суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не надав належну оцінку усім доказам у справі в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10188 грн.65 коп. (2659,51 грн.- (заборгованість за комунальні послуги) +3800 грн.(заборгованість за орендну плату) 3400 грн.(майнова шкода)+ 207,65 грн.( інфляційні витрати )+ 122 грн.(три проценти річних)

Згідно із вимогами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь держави слід стягнути 704 грн.80 коп судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та 1057 грн.20 коп. судового збору на користь ОСОБА_1 понесених у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.367,376,381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з орендної плати та відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , (проживає: АДРЕСА_2 , паспорт серія НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( проживає: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) грошові кошти у розмірі 10 188 грн.65 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 , (проживає: АДРЕСА_2 , паспорт серія НОМЕР_1 ) на користь держави 704 грн.80 коп судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 , (проживає: АДРЕСА_2 , паспорт серія НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( проживає: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1057 грн.20 коп. понесений у суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 03 червня 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Хома М.В.