Справа № 462/5263/17 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/2097/18 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.;

позивача ОСОБА_1 і його представника

-адвоката Прімєрової Н.Г.,

Колодій Г.С. та Негрі Г.Ю .

-представників ЛМКП „Львівтеплоенерго",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 07 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського міського комунального підприємства (ЛМКП) «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач з 30 березня 2004 року по 01 грудня 2015 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» інженером електротехнічної лабораторії другої категорії в електричному цеху. 01 вересня 2007 року він був переведений на Теплоцентраль-1 ЛМКП «Львівтеплоенерго» інженером другої категорії в електричний цех. 12 вересня 2008 року він був переведений на посаду інженера першої категорії електричного цеху Теплоелектроцентралі-1. Починаючи із січня 2010 року та по дату його звільнення відповідач порушував законодавство про працю, що призвело до недорахування та недоплати за вищевказаний період належної йому заробітної плати, оскільки при розрахунку його посадового окладу за період 2010 рік - листопад 2015 року відповідач суттєво занижував розмір мінімальної тарифної ставки, а саме: застосовував коефіцієнт співвідношення по підгалузях та за видами робіт з липня 2010 року в розмірі не 1,59, а 1,37, що є порушенням положень регіональних угод, а також застосовував коефіцієнт співвідношення по професії, посад в розмірі не 2,25, а 2,23 (з 01 липня 2010 року по 01 жовтня 2010 року). Просив стянути з відповідача на його користь 108 118 грн. 88 коп. недорахованої заробітної плати за період з 01 січня 2010 року по 30 листопада 2015 року та 2 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу (т.1, а.с. 2-9).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 108 118 гривень 88 копійок недорахованої заробітної плати за період з 01 січня 2010 року по 30 листопада 2015 року та 2 500 гривень витрат на професійну правничу допомогу, а також в дохід держави 1 081 гривню 18 копійок судового збору (т.2, а.с. 19-22).

Дане рішення оскаржив відповідач - ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що формула розрахунку місячної тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт, а також формула розрахунку місячного посадового окладу керівників, професіоналів, фахівців з урахуванням положень Регіональної угоди на 2010-2011 роки та Територіальної угоди на 2012-2014 роки підлягає застосуванню починаючи з листопада 2012 року.

Стверджує, що відповідачем було зроблено перерахунок заробітної плати позивача за спірний період із застосуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України», згідно якого позивачу було недоплачено на загальну суму 35 613 грн.

Звертає увагу на те, що позивачем при розрахунку позовних вимог з січня 2010 року було застосовано формулу, яка була затвердженою Територіальною угодою на 2012-2014 роки.

Вважає, що коефіцієнт Z слід застосовувати в розрахунках лише з листопада 2012 року - з початку дії Територіальної угоди, але у розмірі не 1,59, як зазначає позивач, а у розмірі 1,37 (т.2, а.с. 27-38).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до частково задоволення з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 статті 82 ЦПК України - що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як вбачається з розрахунку позовних вимог на загальну суму 108 118 грн. 88 коп., ці позовні вимоги розраховані з січня 2010 року - і з застосуванням формули, яка була затвердженою у жовтні 2012 року Територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднаннями роботодавців та профспілковими об`єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки та з застосуванням коєфіцієнта Z (співвідношення тарифної ставки робітника 1 розряду основної професії на підприємстві до встановленої Галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду) 1,59: ця обставина стороною позивача визнається та не заперечується.

Як стверджується матеріалами справи, відповідач позовні вимоги частково визнає, а саме - на суму 35 613 грн., в обгрунтування якої подав до суду свої пояснення та розрахунки, з яких вбачається, що відповідач визнає правомірним застосування до спірних правовідносин формули, яка була затвердженою вище згаданою Територіальною угодою на 2012-2014 роки, починаючи лише з листопада 2012 року (оскільки ця формула була затвердженою лише у жовтні 2012 року) та вважає правомірним застосування до спірних правовідносин коєфіцієнта Z 1,37, а не 1, 59, мотивуючи це тим, що позивач займав посаду „інженера" (розділ 2 Класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 року № 327. „Професіонали"), а коєфіцієнт 1,59 застосовується до робітників, задіяних на роботах по ремонту, налагодженню, обслуговуванню електроенергетичного, санітарно-технічного та іншого устаткування ТЕЦ (розділ 8 Класифікатора професій. „Робітники з обслуговування, експлуатації та контролювання за роботою технологічного устаткування, складання устаткування та машин") (т.1, 198-214).

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, відхилення доводів відповідача (їх „критичну оцінку") стосовно невірного застосування до спірних правовідносин коєфіцієнту 1,59 суд мотивував тим, що завдання, виконання яких передбачено посадовою інструкцією інженера групи релейного захисту і автоматики ЕТЛ електроцеху ЛМКП „Львівтеплоенерго" (посада, яку займав позивач), „є роботою по ремонту, налагодженню, обслуговуванню електроенергетичного, санітарно-технічного та іншого устаткування ТЕЦ, а відтак використання позивачем коефіцієнту, що застосовується до робітників, задіяних на роботах по ремонту, налагодженню, обслуговуванню електроенергетичного, санітарно-технічного та іншого устаткування ТЕЦ - 1,59, на думку суду, є вірним".

Як вбачається з вище згаданого Класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 року № 327, професії „інженера" та категорія професій „робітники" знаходяться у різних розділах цього Класифікатора, оскільки передбачають (зокрема) різний рівень знань та завдань, які повинні виконувати представники названих професій та категорій.

В суді апеляційної інстанції сторона позивача визнала, що посада, яку займав позивач, відноситься до розділу 2 Класифікатора професій „Професіонали" (а не розділу 8 Класифікатора … «Робітники …»).

За наведеного колегія суддів погоджується з доводами відповідача (апелянта) про неправомірність застосування коефіцієнта 1,59 (передбаченого для робітників) до посади інженера, яку займав позивач.

Щодо доводів відповідача стосовно правомірності застосування до спірних правовідносин формули, яка була затвердженою Територіальною угодою на 2012-2014 роки, починаючи лише з листопада 2012 року (а не з січня 2010 року - згідно позовних вимог), то цим доводам судом в оскаржуваному рішенні взагалі ніякої оцінки не дано.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що „до листопада 2012 року жоден нормативно-правовий акт не передбачав застосування цієї формули до професіоналів (інженерів в даному випадку)та не містив, відповідно, коефіцієнта Z для цих посад" (т.1, а.с. 200).

У відзиві позивача на апеляційну скаргу зазначається, що „і до листопада 2012 року формула розрахунку посадового окладу Мін.з/п * 1,2 * Z * Х була закріплена в Регіональній угоді на 2010-2011 роки та фактично застосовувалася відповідачем" , так само, як „фактично застосовувався відповідачем при розрахунку посадового окладу позивача" коефіцієнт 1,37, оскільки „наявність чи відсутність формули розрахунку посадового окладу позивача не виключає обов`язковості застосування тих коєфіцієнтів, які були передбачені в тарифній частині вищевказаної Регіональної угоди (на 2010-2011 роки)" і „така формула, фактично, закладена в цій Тарифній частині, але викладена вона не у вигляді математичної формули, а сформульована словами в самій Тарифній частині Регіональної Угоди" (т.2, а.с. 51-52).

В той же час, як вже зазначалося вище, коєфіцієнт Z визначає співвідношення тарифної ставки робітника 1 розряду основної професії на підприємстві до встановленої Галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду і жодного відношення до професії інженера, яку займав позивач не має: сторона позивача не навела нормативного акту, який би встановлював обов`язковість застосування відповідачем коефіцієнту Z (1,37 або 1,59) до посади позивача до листопада 2012 року.

За вище наведених обставин оскаржуване рішення - як таке, що ухвалене за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, і (відповідно) висновки якого не відповідають фактичним обставинам справи - підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Частково визнаючи позовні вимоги, а саме - на суму 35 613 грн., відповідач подав до суду свої розрахунки наведеної суми (т.1, а.с. 209-214), які позивачем спростованими не були, оскільки контррозрахунки цієї суми ним до суду не подавалися.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме - на суму 35 613 грн.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1), і що суд апеляційної інстанції, у випадку зміни рішення або ухвалення нового, відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

Судом задоволено 32,94 % позовних вимог, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 823 грн. 47 коп. понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу (32,94 % від 2 500 грн.), а також в дохід держави 356 грн. 13 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго»частково задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 07 серпня 2018 рокускасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 листопада 2012 року по 30 листопада 2015 року в розмірі 35 613 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 823 грн. 47 коп. понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 356 грн. 13 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 03 червня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.