КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 370/2309/18

Апеляційне провадження 22-ц/824/6682/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Мазурик О.Ф., Кравець В.А.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач за зустрічним

відповідач ОСОБА_2

позивач за зустрічним

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_3 , на рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Тандира О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Корнієвська Наталія Валеріївна, ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу частини будинку недійсним,

в с т а н о в и в :

у серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення відповідачки з будинку АДРЕСА_1 посилаючись на те, що вона є власником цього будинку на підставі договору дарування від 14.08.2004 та на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2017, дозволу на проживання відповідачки у будинку не надавала, а остання добровільно не виселяється.

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу частини будинку АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_6 , від імені якого діяла представник за довіреністю ОСОБА_7 та ОСОБА_1 від імені якої діяла представник за довіреністю ОСОБА_8 .

В обґрунтування позову зазначила, що вона постійно проживає в 1/2 частині спірного будинку, яка належала на праві приватної власності її чоловіку ОСОБА_6 , з яким вона спочатку проживала у цивільному шлюбі, а в подальшому в зареєстрованому. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , який був інвалідом першої групи помер. Після смерті чоловіка вона звернулась до Макарівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та надалі дізналася, що діючи на підставі довіреності, яка видана ОСОБА_6 від 06.06.2015 ОСОБА_4 19.10.2017 уклала від імені її чоловіка договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку, а інший представник ОСОБА_8 , яка діяла від імені ОСОБА_1 придбала 1/2 частину будинку та зареєструвала на своє ім`я право власності. Зазначала, що згоди на відчуження частини будинку, вона як дружина не надавала, коштів від продажу частини будинку вони з чоловіком не отримували, іншого житла вона на має, похованням чоловіка займалася виключно вона. Вважаючи, що вказана угода була укладена внаслідок обману просила визнати її недійсною на підставі ст. 232 ЦК України (правочин, вчинений у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21.02.2019 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу частини будинку. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що ОСОБА_6 надав довіреність ОСОБА_4 , яка була належним чином посвідчена нотаріусом, за якою останній надав повноваження на продаж свого майна, незалежно від того, за якими підставами воно ним набуте. У довіреності навіть відсутнє слово «спадкове майно», а тому висновок суду, що довіреність видана лише на відчуження успадкованого майна після смерті матері не відповідає обставинам справи. Всі свідки, які були допитані знали про існування довіреності. На момент посвідчення договору пройшло більше 2 років з часу видачі довіреності, але ОСОБА_6 своє доручення не скасував та не припинив його дію. Інвалідність ОСОБА_6 отримав після перенесеного 22.11.2016 інсульту, довіреність видана 06.06.2015, а шлюб з ОСОБА_2 уклав 23.09.2017. Ці обставини свідчать про те, що видаючи довіреність він розумів значення своїх дій. Той факт, що відповідач проживала у спірному будинку та здійснила поховання ОСОБА_6 ніяким чином не впливають на вирішення питання про визнання угоди недійсною. Дублікат свідоцтва про право власності було видано, оскільки ОСОБА_6 не знайшов свідоцтва про право власності на частину будинку. ОСОБА_2 мала доступ до документів, то можливо вона і прихована цей документ, оскільки на теперішній час оригінал правовстановлюючого документу знаходиться у неї. Допитаний свідок в судовому засіданні, пояснила що кошти за будинок були передані ОСОБА_4 , яка надалі передала їх ОСОБА_6 До того ж питання розрахунків не може бути підставою для визнання угоди недійною. Крім того, суд встановив проживання однією сім`єю чоловіки та жінки без реєстрації шлюбу, проте таких вимог відповідач не заявляла.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. Вказує, що судом правильно застосовані положення ст. 237, ч. 3 ст. 238, ч. 3, ст. 203, ч. 1 ст. 232 ЦК України, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, та не спростовують висновків суду про те, що договір купівлі-продажу був укладений проти волі продавця за зловмисною домовленістю представників сторін правочину, діючи в інтересах доньки та рідної племінниці. Також зазначає, що постановою правління Національного Банку України № 210 від 06.06.2013 в редакції станом 25.11.2016 № 407, яка діяла на час посвідчення договору нотаріусом, гранична сума розрахунків готівкою між фізичними особами за договорами купівлі-продажу становила 50 000 грн. Позивачем за основним позовом не надано доказів перерахування коштів з поточного рахунку покупця - ОСОБА_1 на поточний рахунок продавця - ОСОБА_6 ., що свідчить про порушення ст. 1087 ЦК України та підтверджує не отримання продавцем будь-яких коштів від продажу будинку. Вважає, що в даному випадку не має значення та обставина, що ОСОБА_2 не заявляла вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю та про визнання права власності на майно, оскільки вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 і лише після його смерті дізналась про наявність оспорюваного договору, відтак обрала належний спосіб захисту своїх порушених прав шляхом визнання правочину недійсним відповідно до ст. 16 ЦК України.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Приватний нотаріус Корнієвська Н.В. подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Макарівської державної нотаріальної контори Дзюбою Н.М., 15.03.1986 ОСОБА_6 , успадкував 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_2 , яка належала його померлій бабусі - ОСОБА_10

Надалі номер будинку змінено з № 164 на № 206 на підставі рішення виконавчого комітету Макарівської селищної ради № 6 від 19.01.1988 та ОСОБА_6 видано оригінал Реєстраційного посвідчення з виправленням номеру будинку.

Згідно довідки Макарівської селищної ради № 5050 від 19.10.2017 та копії паспорту ОСОБА_6 , останній був зареєстрований та мешкав у спірній частині будинку з 26.01.1992.

З 2003 року ОСОБА_2 проживала з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство, разом виховували її сина від першого шлюбу ОСОБА_11 . 23.09.2017 вони офіційно зареєстрували шлюб.

Власником іншої 1/2 частини спірного будинку була ОСОБА_4 , яка 14.08.2004 подарувала належну їй 1/2 частину вказаного житлового будинку своїй доньці - ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського нотаріального округу Київської області Дарнопих Т.М., зареєстрованого в реєстрі за номером 4328.

06.06.2015 згідно довіреності серії НАН 196294 , посвідченої приватним нотаріусом Макарівського нотаріального округу Середюком О.П., та зареєстрованої у реєстрі за № 646 ОСОБА_4 , отримала повноваження на представлення інтересів ОСОБА_6 , з питання оформлення його спадкових прав після смерті ОСОБА_12 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстрації права власності на спадкове майно та відчуження належного йому нерухомого майна (його частки (часток).

29.09.2017 ОСОБА_1 видала довіреність ОСОБА_8 (рідній сестрі ОСОБА_4 ), якою уповноважила останню бути її представником з питань, пов`язаних з придбанням (купівлею) за ціну та на умовах за її розсудом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельних ділянок, розташованих за тією ж адресою.

19.10.2017 між ОСОБА_6 , від імені якого за довіреністю діяла ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , від імені якої за довіреністю діяла ОСОБА_8 укладено договір купівлі - продажу належної ОСОБА_6 1/2 частини спірного будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Корнієвською Н.В.

При укладенні договору як правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності ОСОБА_6 на відчужуване майно, було надано дублікат свідоцтва про право на спадщину, виданий 02.12.2016.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

ОСОБА_2 у встановлений законом строк звернулася із заявою про прийняття спадщини та надалі дізналася про наявність оскаржуваного договору.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі - продажу належної ОСОБА_6 1/2 частини будинку укладений проти волі останнього, за зловмисною домовленістю представників сторін цього договору.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частинами першої, третьої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 232 ЦК Україниправочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Відповідно до ст. 237 ЦК представник зобов`язаний або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку він представляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 238 цього ж Кодексу представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Вчиняючи договір через представника особа не виражає власну волю. Його завдання полягає в тому, щоб донести до контрагента волю особи, яку він представляє.

Для визнання угоди недійсною на підставі ст. 232 ЦК України суд має встановити, що в силу зловмисної домовленості представника й контрагента воля довірителя не знаходить свого вираження, а підмінюється волею представника, який фактично вступає у змову з контрагентом з метою одержати власну чи обопільну вигоду або створити негативну ситуацію для довірителя.

Словосполучення «зловмисна домовленість» означає навмисні дії представника, тобто він усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, передбачає настання не вигідних для довірителя наслідків та бажає (або свідомо допускає) їх настання. За відсутності умислу у представника на відносини, що виникли, поширюються правила про договір доручення, а в разі перевищення представником повноважень - правила ст. 241 ЦПК України.

За обставинами справи встановлено, що спірна частина будинку належала ОСОБА_6 ще з 15.03.1986 на підставі свідоцтва про право на спадщину.

06.06.2015 ОСОБА_6 надав нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_4 , відповідно до якої уповноважив останню представляти його інтереси при вирішенні питання про оформлення спадщини після смерті ОСОБА_12 та у питаннях відчуження належного йому нерухомого майна (його частки (часток).

Суд першої інстанції аналізуючи зміст довіреності дійшов висновку про те, що ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_4 відчужити лише те нерухоме майно, яке залишилося після смерті матері - ОСОБА_12 та не надав повноважень ОСОБА_4 на продаж належної йому частки у спірному будинку. Проте такі висновки суперечать як встановленим у справі обставинам, так і змісту довіреності. Сторони не заперечували, що ОСОБА_6 не успадковував після смерті матері будь - якого нерухомого майна через відсутність такого майна. Як пояснила представник ОСОБА_1 до спадкової маси відносилися лише рахунки в банківських установах.

У довіреності жодним чином не вказано, що ОСОБА_6 надає повноваження на відчуження успадкованого після смерті матері майна, навпаки, у довіреності вказано: «… та відчуження належного мені нерухомого майна (його частки (часток)». Тобто довіреність була видана на вчинення двох самостійних дій: оформлення спадщини після смерті матері та відчуження належного саме довірителю майна. Іншого майна, крім спірної частини квартири, ОСОБА_6 не мав. Поняття відчуження майна включає перехід права власності на це майно від власника до іншої особи, у тому числі за договором купівлі - продажу, дарування тощо. У довіреності не оговорюється, що майно має бути відчужене певній особі та за певною ціною.

Відтак висновки суду про те, що ОСОБА_6 мав на увазі відчуження якогось іншого нерухомого майна та не надав повноважень ОСОБА_4 на продаж належної йому частки у спірному будинку суперечать як встановленим у справі обставинам, так і змісту довіреності.

Укладення оспорюваного договору між особами, які є близькими родичами між собою не свідчить про зловмисну домовленість представників однієї сторони з другою стороною. Закон не забороняє вчиняти правочини між родичами чи подружжям. ОСОБА_6 також був близьким родичем і ОСОБА_4 , і ОСОБА_1 Остання разом з ОСОБА_6 була співвласником спірного будинку в рівних частках, а відтак закон не забороняє одному співвласнику придбати у власність частку у майні іншого співвласника.

Висновки суду про те, що ОСОБА_6 не мав волі на відчуження майна, оскільки не передав оригінали правовстановлюючих документів повіреній особі ґрунтуються на припущеннях. Так, ОСОБА_2 стверджувала, що свідоцтво про право на спадщину було у ОСОБА_6 та він його не втрачав. ОСОБА_1 стверджувала, що ОСОБА_6 не зміг знайти у себе свідоцтво про право власності та припустила, що можливо ОСОБА_2 його приховувала, а тому для укладення угоди було отримано дублікат документа.

Відчуження нерухомого майна на підставі дубліката правовстановлюючого документа законом не заборонено та ця обставина сама по собі не свідчить про відсутність волі власника майна на його відчуження, чи про зловмисну домовленість представників сторін, які уклали оспорюваний правочин.

Відповідно до статті 249 ЦК Україниособа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Макарівського нотаріального округу Середюком О.П. 06.06.2015. Оспорюваний договір купівлі продажу укладено 19.10.2017.

Сторони не посилалися на ті обставини, що ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій, видаючи довіреність, чи мав перешкоди для скасування довіреності. Проте довіреність ОСОБА_6 не скасовував, та за життя не ставив питання про визнання договору купівлі - продажу недійсним.

Посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_4 була проти їх спільного проживання з ОСОБА_6 не впливають на вирішення питання про визнання угоди недійсною. Ті обставини, що ОСОБА_2 проживала з ОСОБА_6 з 2003 року без реєстрації шлюбу, а з 23.09.2017 - у зареєстрованому шлюбі та здійснила поховання свого чоловіка за власні кошти також не мають правового значення для визнання договору купівлі - продажу недійсним.

Спірну 1/2 частину будинку ОСОБА_6 набув у власності у порядку спадкування задовго до знайомства з ОСОБА_2 , а відтак це майно було його особистою приватною власністю і тому надання дозволу другим з подружжя на розпорядження таким майном законом не передбачено.

З цих же підстав є неприйнятними доводи ОСОБА_2 про те, що вона не отримала грошових коштів від продажу частини майна ОСОБА_6 , оскільки такі кошти не відносяться до спільного сумісного майна подружжя. Доводи ж про те, що сам ОСОБА_6 не отримав кошти від продажу свого майна грунтуються на припущеннях. Крім того, питання проведення розрахунків не є підставою для визнання угоди недійсною, оскільки в такому випадку вирішується питання про виконання договору або про його розірвання у зв`язку невиконанням умов договору.

ОСОБА_6 став інвалідом першої групи з 22.03.2017. Проте встановлення особі інвалідності не свідчить про те, що він мав перешкоди для скасування довіреності. Навпаки 23.09.2017 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що свідчить про те, що ОСОБА_6 міг вчиняти дії в державних органах, а відтак і міг скасувати довіреність на відчуження належного йому майна, якщо б на те була його воля. Проте таких дій він не вчинив.

Відтак висновки суду про те, що спірна частина будинку відчужена поза волею власника не відповідають встановленим у справі обставинам.

У позовній заяві зазначено також, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки укладений внаслідок обману, але підставою для визнання є ст. 232 ЦПК України. У судовому засіданні з`ясовано, що підставою зустрічного позову є укладення договору внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а не внаслідок обману.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені зустрічного позову.

Вирішення ж спору за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення напряму залежить від вирішення питання щодо правомірності договору купівлі - продажу частини спірного будинку.

Оскільки суд прийшов до висновку про правомірність такого договору, то позов щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з будинку є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 383 цього ж Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

ОСОБА_1 як одноосібний власник будинку АДРЕСА_1 не надавала ОСОБА_2 право користування будинком чи його частиною, а тому усунення перешкод у користуванні будинком можливе шляхом виселення останньої з цього будинку.

Судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого при подачі позову у суд першої інстанції 704,80 грн та судового збору за подачу апеляційної скарги - 2 355 грн підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за правилами ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 лютого 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3 059,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 11.06.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик