Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

місто Київ

справа № 500/2836/16-ц

провадження № 61-20133св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Фермерське господарство «Стоянов А. А.»,

відповідачі: Фермерське господарство «Дінекс-Агро», ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Стоянов А. А.» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2017 року у складі суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У травні 2016 року Фермерське господарство «Стоянов А. А.» (далі - ФГ «Стоянов А. А.») звернулося до суду з позовом до Фермерського господарства «Дінекс-Агро» (далі - ФГ «Дінекс-Агро»), ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 04 січня 2011 року між ФГ «Стоянов А. А.» та ОСОБА_1 укладений договір оренди належної їй на праві власності земельної ділянки, загальною площею 2, 9959 га. Договір укладений строком на десять років, тобто до 04 січня 2021 року. Водночас державна реєстрація договору не була проведена через зміни у законодавстві, але земельна ділянка була належним чином передана та оброблюється ФГ «Стоянов А. А.», договір до цього часу не розірваний та не скасований.

01 вересня 2014 року відповідачі уклали між собою договір оренди стосовно тієї ж самої земельної ділянки. Враховуючи, що спірна земельна ділянка вже була передана в оренду позивачу, укладений договір є недійсним.

Стислий виклад заперечень відповідача

ФГ «Дінекс-Агро» проти позову заперечило, просило відмовити у його задоволенні з огляду на його необґрунтованість.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2017 року позов ФГ «Стоянов А. А.» до ФГ «Дінекс-Агро», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди задоволений. Визнаний недійсним договір оренди від 01 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Дінекс-Агро» щодо земельної ділянки, загальною площею 2, 9959 га. Скасована державна реєстрація права оренди за договором від 01 вересня 2014 року, укладеним між ОСОБА_1 та ФГ «Дінекс-Агро» щодо земельної ділянки, загальною площею 2, 9599 га.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що на момент підписання ФГ «Дінекс-Агро» та подальшої державної реєстрації оспорюваного договору оренди землі існувало правомірне, договірне використання ФГ «Стоянов А. А.» цієї ж земельної ділянки на підставі укладеного між позивачем та ОСОБА_1 договору оренди землі від 04 січня 2011 року. З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що оспорюваний договір оренди укладений з порушеннями вимог законодавства, а тому є недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу ФГ «Дінекс-Агро» задоволено. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову ФГ «Стоянов А. А.» про визнання недійсним договору оренди землі відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Стоянов А. А.» 04 січня 2011 року, не проведено, тобто договір не є укладеним, а договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Дінекс-Агро», від 01 вересня 2014 року в установленому законом порядку зареєстрований реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції, а отже укладений правомірно, тому правових підстав для визнання останнього недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, всупереч доводам, викладеним ФГ «Стоянов А. А.» у позовній заяві, немає.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ФГ «Стоянов А. А.» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суд не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі № 6-2195цс15, відповідно до якого сторона набуває право використовувати земельну ділянку не з моменту прийняття рішення компетентним органом про передачу цієї ділянки в оренду, а з моменту укладення договору землі. Також зазначив, що, починаючи з 01 січня 2013 року, з урахуванням внесених змін до законодавства договір оренди землі набув чинності 01 січня 2013 року, оскільки з цього моменту не вимагалось реєстрації договору оренди земельної ділянки.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ФГ «Дінекс-Агро» надало суду відзив на касаційну скаргу, у якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги з огляду на її необґрунтованість.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 02 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 належить земельна ділянка, загальною площею 3, 8617 га, розташована на території Новопокровської сільської ради.

04 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ФГ «Стоянов А. А.» укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки, за умовами якого позивач приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років.

04 січня 2011 року ОСОБА_1 передала ФГ «Стоянов А. А.» належну їй земельну ділянку за актом приймання-передачі.

Державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Стоянов А. А.», не проведено.

У пункті 15 договору оренди земельної ділянки від 04 січня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Стоянов А. А.», зазначено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

01 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ФГ «Дінекс-Агро» укладений договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення строком на 10 років, яка на час вирішення спору знаходиться фактично в користуванні ФГ «Дінекс-Агро».

Зазначений договір оренди в установленому законом порядку зареєстрований реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції, що підтверджено матеріалами справи та сторонами справи не заперечується.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першоїстатті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом частини першої статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно з частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Статтею 17 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладання договору оренди) передача об`єктів оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання - передачі.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі частини першої статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України, частини другої статті 125 ЗК України й статті 18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту його державної реєстрації; договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Аналогічної позиції дотримувався Верховний Суд України в постановах від 25 грудня 2013 року у справі № 6-118цс13, від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162цс13, від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16.

Встановивши, що державна реєстрація договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_1 та ФГ «Стоянов А. А.» від 04 січня 2011 року не була проведена і цей договір фактично є неукладеним, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність визначених частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України підстав для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного 01 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ФГ «Дінекс-Агро», який в установленому законом порядку зареєстровано реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 квітня 2019 року у справі № 500/2846/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 500/2834/16-ц.

Посилання заявника на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 13 березня 2017 року у справі № 6-2195цс15, Верховний Суд визнає необґрунтованим, оскільки у наведеній справі є відмінними обставини спору та інший предмет розгляду.

Аргументи касаційної скарги заявника висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, за яких апеляційний суд скасував рішення першої інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо часу набрання чинності договором оренди, укладеним між позивачем і ОСОБА_1 , зокрема після його підписання сторонами, ґрунтуються на неправильному розумінні норм матеріального права, якими врегульовано правовідносини оренди землі.

Посилання в касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права спростовуються змістом наведених норм матеріального закону, які судом застосовано правильно.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Фермерського господарства «Стоянов А. А.» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик