Житомирський апеляційний суд
Категорія 32 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/16337/18 за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 березня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

Звернувшись у листопаді 2018 року із позовом до Верховного Суду, ОСОБА_1 просила у відшкодування моральної шкоди стягнути з Верховного Суду на її користь 100 000 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 14 листопада 2018 року вдруге подала до Верховного Суду клопотання про перегляд судових рішень у справі №296/1155/13а. Оскаржувала судові рішення, які ухвалені щодо розгляду її клопотання від 28 березня 2017 року про визнання процесуальним правонаступником. Проте, по даному клопотанню Верховний Суд надіслав лист від 23 листопада 2018 року №2877/0/2-18, яким відмовив у розгляді клопотання про перегляд судових рішень та повернув його. Зазначає, що подавала клопотання про перегляд судових рішень за різними провадженнями, але вони зареєстровані під одним номером. Окрім того, не було проведено автоматизованого розподілу для визначення судді-доповідача, а натомість клопотання було передано секретарю Великої Палати Верховного Суду, який незаконно розглянув його як звернення громадян. Розглядом, на думку позивача, клопотання від 14 листопада 2018 року про перегляд судових рішень з численними порушеннями норм права заподіяно їй душевних страждань, що призвело до погіршення здоров`я та нормальних життєвих зв`язків і вимагало додаткових зусиль для організації життя.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21 березня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції та посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Зазначає, що справа розглянута суддею Полонцем С.М., хоча винесена ним ухвала від 03 грудня 2018 року апеляційним судом 23 січня 2019 року скасована. Вважає, що за таких обставин участь судді Полонця С.М. у розгляді даної справи є недопустимою та він мав заявити самовідвід, а висновок судді в ухвалі від 11 березня 2019 року про необґрунтованість заявленого нею відводу неправдивий. Окрім того, після апеляційного розгляду їй не надіслана ухвала про прийняття справи суддею до свого провадження. Також не розглянута її заява від 07 лютого 2019 року про недоліки ухвали суду першої інстанції від 04 лютого 2019 року, якою її позовна заява була залишена без руху. Не розглянута й заява від 07 лютого 2019 року про усунення недоліків, зазначених в ухвалі від 04 лютого 2019 року. Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд позбавив її права на участь у розгляді справи, чим обмежив у праві надавати доводи та додаткові пояснення. Суд не звернув уваги на її доводи у відповіді на відзив Верховного Суду на апеляційну скаргу, де вона наголошувала на його нечинності та наполягала на постановленні окремої ухвали. Вважає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки жодному порушенню Верховного Суду, які призвели до заподіяння їй моральної шкоди, чим перешкодив у реалізації права на справедливий суд.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Верховного Суду просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зокрема зазначає, що позивач не надала належних доказів, які б підтверджували протиправність діянь Верховного Суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції залишив без задоволення позов ОСОБА_1 , виходячи із того, що фактичні обставини справи засвідчують наявність належного виконання Верховним Судом обов`язку, передбаченого вимогами законів із дотриманням встановленого порядку. Разом із тим, суд послався на те, що суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не приватна особа, до якої можна звернутися із позовом. Судді під час розгляду ними справ не є суб`єктами владних повноважень, оскільки не здійснюють владні управлінські функції, а тому не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних міркувань.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із клопотанням від 14 листопада 2018 року про перегляд судових рішень у справі №296/1155/13а (друге подання), у якому оскаржувала судові рішення, які ухвалені щодо розгляду її клопотання про визнання процесуальним правонаступником ОСОБА_3 (матері) згідно з положеннями ст.55 КАС України (а.с.6-8).

Листом за підписом секретаря Великої Палати Верховного Суду у межах, передбачених законодавством повноважень, та відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян» ОСОБА_1 повідомлена про те, що до Верховного Суду надійшло її звернення (вх.№1006/0/15-18 від 16 листопада 2018 року) в формі клопотання про перегляд судових рішень у справі №296/1155/13а (а.с.10-11). У листі наголошено на тому, що Верховний Суд як суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в адміністративних справах у межах касаційного провадження виключно з підстав та в порядку, установлених положеннями КАС України. Відповідно до частини другої статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування. Також рекомендовано для отримання безоплатної первинної правової допомоги, зокрема, таких видів послуг, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань (у т.ч. стосовно підстав, форми та порядку оскарження судового рішення), звернутися до Житомирського міського центу надання безоплатної вторинної правової допомоги та надано інформацію для контакту. Матеріали, які додавалися до звернення, повернуті.

Іншим листом за підписом секретаря Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_1 була повідомлена про те, що до Верховного Суду надійшло звернення (вх.№1006/1/15-18 від 19 листопада 2018 року) у формі клопотання про перегляд судових рішень у справі №296/1155/13а (а.с.9). Листом також у межах, передбачених законодавством повноважень, та відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян» було роз`яснено, що ОСОБА_1 була надана відповідь листом Верховного Суду від 21 листопада 2018 року за вих.№2842/0/2-18 на її попереднє звернення про перегляд судових рішень у справі №296/1155/13а. Додані до звернення матеріали повернуті.

Ухвалою судді першої інстанції від 03 грудня 2018 року, яка постановлена суддею Полонцем С.М., цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди була передана на розгляд до Печерського районного суду міста Києва (а.с.20). За скаргою ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції дана ухвала скасована постановою від 23 січня 2019 року (а.с.35-36). Така обставина не перешкоджає повторній участі судді Полонця С.М. у розгляді даної справи в силу приписів частини першої ст.37 ЦПК України, за змістом яких суддя не може брати участь у розгляді справи, зокрема, у разі скасування ухвали про закриття провадження у справі. Такої ухвали суддя Полонець С.М. у даній справі не постановлював.

У ході розгляду судом першої інстанції справи позивач зверталася із заявою про відвід судді Полонцю С.М., який обґрунтовувала тим, що у неї є сумніви у неупередженості та об`єктивності судді. Ухвалою від 11 березня 2019 року суддя Полонець С.М. дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відводу та зупинив провадження у справі. У подальшому вирішення питання про відвід судді було здійснено іншим суддею суду першої інстанції, який був визначений Єдиною судовою інформаційною телекомунікаційною системою та який дійшов до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження упередженості судді Полонця С.М . при розгляді даної справи (а.с.89,97). Питання про відвід було вирішено у судовому засіданні з повідомленням принаймні ОСОБА_1 , яка прийняла участь у судовому засіданні, яке було проведено 15 березня 2019 року (а.с.96). Отже, питання про відвід судді Полонцю С.М., який був заявлений ОСОБА_1 , було вирішено з додержанням порядку, передбаченого частинами третьою, восьмою та дев`ятою ст.40 ЦПК України, а недотримання строків не спростовує висновку про необґрунтованість відводу.

Доводи щодо самовідводу є надуманими з огляду на вищевикладене та положення частини першої ст.36 ЦПК України.

Отже, справа розглянута повноважним суддею, якому був заявлений необґрунтований відвід. Апеляційний суд підстав для зворотного висновку не вбачає.

Як слідує зі змісту позовної заяви, підставою звернення ОСОБА_1 з позовом до суду є те, що Верховним Судом за клопотанням про перегляд судових рішень у справі №296/11555/13а був надісланий лист від 23 листопада 2018 року вих. №2877/0/2-18, який, на думку позивача, не відповідає жодним нормам законів України, що призвело до порушення її права на справедливий суд.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, окрім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У розумінні положень норм Кодексу адміністративного судочинства України суди при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Статтями 62,126,129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

За таких обставин, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розгляду в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

У зв`язку з цим, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законам порядках і їх виконання, нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено.

Зазначене відповідає вимогам статей 6,41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Підставою звернення ОСОБА_1 з позовом до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди є процесуальні дії суду, які вчинені у зв`язку із ініціюванням ОСОБА_1 чергового перегляду справи №296/1155/13а в касаційному порядку, тобто пов`язано із здійснення судочинства.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі №757/43355/16-ц зазначено, що здійснюючи правосуддя суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частина перша і третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Вказана правова позиція викладена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі №295/7631/17 та аналогічного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 16 січня 2018 року в справі № 454/2843/15-ц.

Аналогічну позицію висловлено також у п.57 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 55 Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші судові порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Отже, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року в справі «ЛеКонт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії», заяви №№ 6878/75, 7238/75).

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року в справі «Ашінгдейн проти Великої Британії).

Враховуючи вищевикладене, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження дій суду, пов`язаних із переглядом справи, нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено. Оскарження вчинення (невчинення) судом у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду.

За таких обставин, позовна заява ОСОБА_1 до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди щодо повернення клопотання про перегляд судових рішень у справі №296/115/13а не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства, але суд першої інстанції помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства по суті.

Приписи «справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як до справ, які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і до тих справ, які взагалі не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства по суті.

Відповідно до змісту частини першої ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Із огляду на вищевикладене, решта доводів апеляційної скарги щодо залишення позову без руху та вирішення питань, які виникли у зв`язку із вчиненням такої процесуальної дії, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, надання відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив тощо не має правового значення для наслідків розгляду даної справи, а відтак не потребує додаткового правового обґрунтування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.255,259,268,367-368,374,377,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 березня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: