ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 648/1780/18 Головуючий в І інстанції Строілов С.О.
Номер провадження 22ц/819/589/2019 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.,
суддів:Воронцової Л.П.,
Ігнатенко П.Я.,
секретарПісоцька Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Білозерського районного судуХерсонської області у складі судді Строілова С.О. від 10 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на будинок АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ВАЗ 21099, 1998 року випуску, посилаючись на те, що вказане майно придбане в період шлюбу за їх спільні кошти.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому з тих же підстав просив поділити в рівних частках спільне майно подружжя придбане з ОСОБА_1 в період шлюбу, визнавши за ним право власності на Ѕ частину жилого будинку та Ѕ частину земельної ділянки, розташованих по адресу: АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля ВАЗ 21099, 1998 року випуску, д/н НОМЕР_1 .

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 10 січня 2019 року позов ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину автомобіля ВАЗ 21099, 1998 року випуску, д/н НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину жилого будинку, розташованого по адресу: АДРЕСА_1 .

В задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржили до суду апеляційної інстанції обидві сторони, вважаючи, що при його постановлені порушені норми матеріального права.

ОСОБА_1 не погодилась із рішенням суду в частині задоволених вимог та зазначила, що визнаючи за нею та відповідачем право на ідеальну частку у спільному майні подружжя, суд не звернув уваги на те, що спірне майно можна було поділити реально, виділивши їй у власність будинок, так як він розташований на земельній ділянці, яка є її приватною власністю, а відповідачу залишити автомобіль, вартість якого дорівнює вартості будинку. Крім того, суд не врахував, що з нею залишились проживати неповнолітні діти, а у відповідача є на праві особистої власності будинок, у цьому ж населеному пункті, по АДРЕСА_2.

ОСОБА_2 оскаржує рішення суду в частині відмови йому у задоволенні позову про визнання права власності на частину земельної ділянки, яка була приватизована його дружиною під час їхнього шлюбу. Вважає, що оскільки на спірній земельній ділянці знаходиться їх спільний будинок, то при переході до нього права власності на частку в будинку, до нього, за положеннями Цивільного та Земельного кодексів переходить і право власності на частину земельної ділянки, пропорційну його частці у будинку.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.11.2000 року до 27.06.2013 року, від якого мають двох неповнолітніх дітей.

В період шлюбу ОСОБА_1 придбала у власність жилий будинок АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 16.07.2015 року.

Також ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,2306 га розташованої по адресу: АДРЕСА_1 , на підставі рішення сесії Федорівської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 183 від 09.07.2012 року.

ОСОБА_2 в період шлюбу, а саме 29.01.2008 року придбав у власність автомобіль ВАЗ 21099, 1998 року випуску, д/н НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 виданим МРЕВ ДАІ м. Херсона.

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

За правилами ст. 57, 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу), а земельна ділянка, набута одним із подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Згідно зі статтями 69-71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу; у разі поділу майна частки подружжя є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частини четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин, коли ОСОБА_2 заперечує проти позбавлення його частки у будинку, як позивачка, так і відповідач мають кожний, крім спірного будинка, свої власні будинки, висновок суду про визнання за кожним з них по Ѕ у праві спільної сумісної власності є правильним. Доводам апелянта ОСОБА_1 дано оцінку в рішенні суду, з якою колегія суддів повністю погоджується.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання за ним права власності на Ѕ частину земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що вказана земельна ділянка є приватною власністю ОСОБА_1 , набутою нею в порядку приватизації, а тому, у відповідності до ст. 57 СК поділу не підлягає.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

У п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2 судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК ( 2768-14 )

окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала

права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК ( 435-15 ).

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні прав власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Загальні норми закріплюють принцип нерозривності об`єкта нерухомого майна із земельною ділянкою, на якій об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином ОСОБА_2 як особа, до якої перейшло право власності на частку у будинку, має право на відповідну частку земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Отже висновок суду першої інстанції щодо означеної позовної вимоги слід вважати таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є обґрунтованими.

Вважаючи, що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню, суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання за ним права власності на Ѕ частину земельної ділянки і ухвалює нове рішення, про задоволення його позову.

Керуючись ст. 374, 375, 376 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 10 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки скасувати і постановити нове, яким позов ОСОБА_2 задовольнити. Визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , залишивши іншу Ѕ частину у власності ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складений 11 червня 2019 року.

Суддя О.М. Полікарпова