22-ц/804/2378/19
221/6494/18

Головуючий у І інстанції Чальцева Т.В.
Єдиний унікальний номер 221/6494/18
Номер провадження 22-ц/804/2378/19
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мироненко І.П.,

Пономарьової О.М.,

секретар Сидельнікова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 13 грудня 2018 року, ухвалене в м. Волноваха Донецької області та повний текст якого складено 13 грудня 2018 року, у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява вмотивована тим, що 19 серпня 2010 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 14 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 31 липня 2018 року у відповідача утворилася заборгованість в розмірі 114 398 грн. 54 коп., яка складає з: 13 772,35 гривень - заборгованість за кредитом; 100 626,19 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 19 серпня 2010 року по 31 травня 2017 року. Просили стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості за кредитним договором та витрати на оплату судового збору в розмірі 1 762 грн.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 13 грудня 2018 року у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності є помилковим та не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки строк дії платіжної картки встановлено до останнього дня червня 2016 року, а з позовною заявою вони звернулися 19 вересня 2018 року.

В своєму відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що останній платіж за кредитом він здійснив 11 серпня 2014 року, іншої платіжної картки з серпня 2013 року він не отримував, а тому суд першої інстанції вірно застосував строк позовної давності. Крім того, позивач не надав суду ніяких доказів отримання ним другої платіжної картки, з якої позивач рахує строк позовної давності. Також зазначає, що додані позивачем до апеляційної скарги письмові докази: довідка про отримання ним кредитних карток та роздруківка по кредиту, не були предметом дослідження в суді першої інстанції і не можуть прийматися апеляційним судом до уваги.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином судовою повісткою (а.с. 108), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» Шишелової Н.В., яка просила скаргу задовольнити, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення сулу першої інстанції скасувати та позовні вимоги задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 19 серпня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, згідно з яким останній отримав кредит в розмірі 14 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», що викладено на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, банк просив стягнути з нього заборгованість в сумі 114 398 грн. 54 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 13772 грн. 35 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 19 серпня 2010 року по 31 травня 2017 року в сумі 100 626 грн. 19 коп.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 серпня 2010 року ОСОБА_1 було підписано заяву № 169580489, на підставі якої він отримав кредитну картку «Універсальна 55 днів пільгового періоду». Відповідно до вказаної заяви ОСОБА_1 погодив, що вона разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 11).

Також, ОСОБА_1 було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» (а.с. 12). Підписана відповідачем довідка містить пільговий період, базову процентну ставку в розмірі 3% на місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань.

Отже, апеляційний суд вважає, що підписані відповідачем заява та довідка свідчать про його обізнаність щодо умов кредитування та узгодження з ним саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, а відтак становлять у своїй сукупності кредитний договір.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або з настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

У своїх відзивах на позовну заяву та на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не заперечує проти укладання кредитного договору, проте зазначає, що останній платіж за кредитом він здійснив 11 серпня 2014 року, іншої платіжної картки з серпня 2013 року він не отримував.

В свою чергу позивач АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі посилається на перевипуск платіжної картки на ім`я відповідача, про що надав відповідні докази.

Так, згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачу ОСОБА_1 на підставі кредитного договору б/н були надані кредитні карти № НОМЕР_1 , зі строком дії до останнього дня липня 2014 року та № НОМЕР_2 * НОМЕР_3 , зі строком дії до останнього дня червня 2016 року (а.с. 68).

З виписки про рух коштів по картці № НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_1 двічі 06 серпня 2014 року та один раз 07 серпня 2014 року зняв готівку через банкомат, а 11 серпня 2014 року поповнив картковий рахунок в терміналі, що свідчить про користування новою (зі строком дії до останнього дня червня 2016 року) карткою, а отже отримання її відповідачем (а.с. 73).

Доводи відповідача про те, що апеляційний суд не може приймати та досліджувати зазначені докази, які не були подані до суду першої інстанції не можуть бути підставою для залишення без задоволення апеляційної скарги, оскільки як встановив апеляційний суд, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам позивача, не сприяв повному та всебічному розгляду справи, доводи заявника про те, що нову картку не отримував суд належним чином не перевірив. Крім того, докази представлені банком до апеляційного суду, надані на підтвердження доводів апеляційної скарги та на спростування висновків суду першої інстанції.

Позивач звернувся до суду із позовом 04 вересня 2018 року, отже, виходячи зі строку дії картки № НОМЕР_4 , позов пред`явлено в межах строку позовної давності, а відтак позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом в розмірі 13 772 грн. 35 коп. є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договором № б/н від 19 серпня 2010 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 встановлено обов`язок останнього в межах строку кредитування повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними платежами) до 25 числа кожного місяця.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12).

Крім того, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в п. 91 постанови від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За умовами договору № б/н від 19 серпня 2010 року відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (до останнього дня червня 2016 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Матеріалами справи встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом 04 вересня 2018 року, тобто з відповідача на користь позивача необхідно стягнути проценти, починаючи з 04 вересня 2015 року по останній день червня 2016 року (строк дії карти).

Відповідно до умов укладеного договору, відповідач зобов`язався сплачувати 30% річних за користування кредитом і оскільки сторони письмово не погоджували збільшення відсоткової ставки, розрахунок заборгованості по сплаті процентів необхідно проводити виходячи саме з цієї ставки річних.

За період з 04 вересня 2015 року по 30 червня 2016 року заборгованість відповідача по процентам складає 8 078 грн. 27 коп. (13 772 грн. 35 коп. заборгованості по тілу кредиту * 0,083% денної процентної ставки * 300 днів у періоді).

Отже стягненню з відповідача підлягає сума заборгованості в розмірі 21 850 грн. 62 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 13 772 грн. 35 коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 8 078 грн. 27 коп. за період з 04 вересня 2015 року по 30 червня 2015 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання до суду першої інстанції позовної заяви, позивач сплатив судовий збір в розмірі 1762 грн (а.с. 1). За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі, 2643 грн (а.с. 69).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог (заявлено вимоги на 114 398 грн. 54 коп., задоволено в розмірі 21 850 грн. 62 коп., що складає 19,1% від суми заявлених вимог), з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину сплаченого судового збору за подачу позову до суду першої інстанції у розмірі 336 грн. 55 коп. (1 762 грн. х 19,1%) та 504 грн. 81 коп. за подачу апеляційної скарги (2 643 грн. х 19,1%), а разом 841 грн. 36 коп.

Враховуючи викладене, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 13 грудня 2018 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в розмірі 13 772 (тринадцять тисяч сімсот сімдесят дві) грн. 35 коп. та заборгованість за процентами за період з 19 серпня 2010 року по 30 червня 2016 року в розмірі 8 078 (вісім тисяч сімдесят вісім) грн. 27 коп., а разом 21 850 (двадцять одна тисяча вісімсот п`ятдесят) грн. 62 коп.

Відмовити в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення пені та штрафів.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 841 грн. 36 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2019 року.

Судді В.М. Барков

І.П. Мироненко

О.М. Пономарьова