ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 червня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/3726/18

Головуючий у першій інстанції - Соловей В. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/693/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарями: Шкарупою Ю.В., Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

законний представник позивача: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Козелецької селищної ради Чернігівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 березня 2019 року (ухвалене о 14:25, повний текст рішення складено 15 березня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, -

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з позовом до свого батька ОСОБА_3 , у якому просив позбавити його батьківських прав щодо себе.

Позов обґрунтовував тим, що він проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. У 2012 році відповідач звертався до суду з позовом до його матері про виключення запису як батька з актового запису про його народження, рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 18.12.2012 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Молекулярно-генетичним дослідженням, проведеним у даній справі, було встановлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 складає величину не менш ніж 99,999999%, біологічне батьківство ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 практично доведено. В судовому засіданні ОСОБА_3 заявив, що не довіряє експертизі. Позивач болісно переніс вказану процедуру.

Позивач зазначає, що ОСОБА_3 участі у його житті не приймає, не займається вихованням, не спілкується, не створив належні умови для проживання, виховання, всебічного розвитку, не проявляє батьківської турботи, несвоєчасно та не в повному обсязі сплачує аліменти, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.

У 2016 році його мати зверталась до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, рішенням Козелецького районного суду від 16.02.2016 у задоволенні позову було відмовлено, рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 18.03.2016 рішення суду першої інстанції було змінено, попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання й утримання ОСОБА_1 ; покладено на Козелецьку селищну раду контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків відносно ОСОБА_1 ; зобов`язано Козелецьку селищну раду надати ОСОБА_3 допомогу у здійсненні батьківських обов`язків відносно ОСОБА_1 , зокрема, здійснити спробу нормалізації стосунків між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Проте, незважаючи на судові рішення, за два з половиною роки ОСОБА_3 так і не змінив свого байдужого ставлення до позивача, жодних спроб його змінити не зробив, жодного з покладених законом як на батька обов`язків не виконує, ніяким чином не піклується про нього, не цікавиться його успіхами та захопленнями, станом здоров`я, навчанням, не забезпечує таких базових речей, як харчування, одяг, медичний догляд, лікування; не спілкується та навіть не почав вітатися при випадкових зустрічах, не надає доступу до культурних та інших духовна цінностей, грубо порушуючи таким чином вимоги ч. 1 ст. 12 Закону України «Пр охорону дитинства».

Позивач наголошує, що мати ніколи не чинила будь-яких перешкод у спілкуванні ОСОБА_3 з ним, впродовж восьми років жодних звернень ні до неї, ні до органу опіки та піклування щодо участі у вихованні сина, ні до суду за захистом своїх порушених прав щодо визначення способу участі у вихованні сина, зі сторони ОСОБА_3 не було. Таким чином, поведінка ОСОБА_3 свідчить про його свідоме нехтування батьківськими обов`язками та про ухилення від їх виконання.

Неприязні відносини між сторонами мають триваючий характер та жодним чином не свідчать про можливість їх покращення, родинний зв`язок між сином та батьком втрачений, у зв`язку з чим позивач категорично не бажає підтримувати будь-яких відносин із ОСОБА_3 Враховуючи те, що до ОСОБА_3 раніше застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання сина, вважає, що змінити його поведінку у кращу сторону не можливо.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав щодо ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що районний суд помилково виходив із того, що відповідачем не вживалися заходи щодо поліпшення та зміни стосунків із сином.

Заявник зазначає, що 14.04.2016, 18.05.2016, 02.10.2018 та 21.12.2018 він звертався із заявами до Козелецької селищної ради про надання допомоги в нормалізації стосунків із сином на виконання рішення суду апеляційної інстанції від 18.03.2016, а 27.05.2016, 23.05.2017 та 25.05.2018 звертався із заявами до директора Козелецької ЗОШ І-ІІ ступенів для одержання інформації про успішність сина.

Заявник вважає, що позбавлення його батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який, за обставин, що склалися, застосувати не можна.

Заявник зауважує, що з боку ОСОБА_2 (матері позивача) на його адресу надходили пропозиції щодо відмови від батьківства за грошову винагороду в розмірі 10 000 грн, на що він категорично не погодився.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а районний суд при винесенні оскаржуваного рішення врахував всі обставини, що мають значення для справи, та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Суд постановив законне та обґрунтоване рішення, врахував вимоги чинного національного та міжнародного законодавства, забезпечив захист прав неповнолітньої дитини, врахувавши при цьому якнайкращі інтереси дитини.

Зазначає, що установивши триваючий характер неприязних відносин між батьком та дитиною, що стало підставою для звернення дитини до суду за захистом її порушених прав, та врахувавши відсутність будь-якої можливості покращення відносин між учасниками даної справи, що зауважено позивачем та не спростовано відповідачем, суд забезпечив справедливу рівновагу між інтересами дитини та застосуванням у справі такого крайнього заходу впливу на ОСОБА_3 як позбавлення його батьківських прав. Такий висновок узгоджується з вимогами ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з метою захисту прав і свобод дитини ОСОБА_1 від порушень з боку батька ОСОБА_3

Вказує, що додані до апеляційної скарги копії заяв директору Козелецької ЗОШ І-ІІІ ступенів № 3 від 27.05.2016, 23.05.2017 носять формальний характер, вони однотипного змісту, надіслані поштою з річним інтервалом.

Звернення відповідача до Козелецької селищної ради із заявами про надання допомоги у здійсненні батьківських прав від 14.04.2016, 18.05.2016 та 02.10.2018 мало місце в період касаційного оскарження ОСОБА_2 рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 18.03.2016 та після затвердження 26.09.2018 висновку про доцільність позбавлення його батьківських прав на засіданні виконкому селищної ради, де він був присутній.

Мати позивача ОСОБА_2 ніколи не чинила будь-яких перешкод у спілкуванні ОСОБА_3 із ним, оскільки впродовж 8 років жодних звернень ні до неї, ні до органів опіки та піклування щодо участі у вихованні сина, ні до суду за захистом своїх порушених прав щодо визначення способу участі у вихованні сина зі сторони ОСОБА_3 не було.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1 , його представників ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , які наголошували на необхідності позбавлення відповідача батьківських прав, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції з метою захисту прав та законних інтересів дитини, виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 із 2016 року не приймає участі у вихованні свого сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, не готує її до самостійного життя, тобто не виконує обов`язки, визначені правовими нормами ч.ч. 1-3 ст. 150, ч. 2 ст. 157 СК України. Відповідачем не надані докази про те, що йому із 2016 року й до цього часу створювалися перешкоди у спілкуванні із дитиною та у її вихованні, своє ставлення до виховання й утримання сина після ухвалення рішення 18 березня 2016 року Апеляційним судом Чернігівської області не змінив, ухиляється від спілкування із ОСОБА_1 та від участі у його вихованні.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_2. є батьками позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6, 9).

Неповнолітній ОСОБА_1 перебуває на утриманні матері, проживає в АДРЕСА_1 разом із матір`ю та малолітнім братом ОСОБА_7 , 2018 р.н. (а.с. 4-5, 7-8, 30).

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 24.11.2005 стягнуто із ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частини із усіх видів його заробітної плати і доходів щомісячно на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян до його повноліття, починаючи з 08.11.2005 (а.с. 10).

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 29.12.2010 розірвано шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , зареєстрований у відділі РАЦС Козелецького РУЮ Чернігівської області 08.06.2003, актовий запис № 4 (а.с. 11).

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 18.12.2012 у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виключення запису як батька з актового запису про народження дитини, стягнення компенсації за майнову і немайнову шкоду відмовлено в повному обсязі (а.с. 12).

Вказане судове рішення, зокрема, обґрунтоване тим, що за висновком експерта № 430 від 21.11.2012 молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 складає величину не менш, ніж 99.999999% (а.с. 13-16).

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 20.05.2014, залишеним без змін ухвалою ВССУ від 06.08.2014, рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 01.04.2014 змінено в частині задоволених позовних вимог шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 10 000 грн період прострочення із 01.06.2011 по 18.12.2013 включно (а.с. 17-21).

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 16.02.2016 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третьої особи - Органу опіки та піклування Козелецької селищної ради Чернігівської області про позбавлення батьківських прав відмовлено (а.с. 22).

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 18.03.2016, залишеним без змін ухвалою ВССУ від 22.06.2016, рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 16.02.2016 змінено. У задоволенні позову ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено. Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання й утримання ОСОБА_1 . Покладено на Козелецьку селищну раду контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків відносно ОСОБА_1 Зобов`язано Козелецьку селищну раду надати ОСОБА_3 допомогу у здійсненні батьківських обов`язків відносно ОСОБА_1 і, зокрема, здійснити спробу нормалізації стосунків між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (а.с. 23-25, 133-136).

Згідно довідки Козелецького РВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області від 13.09.2018 № 7245 (а.с. 26) станом на 01.09.2018 на примусовому виконанні перебувають виконавчі провадження стосовно боржника ОСОБА_3 .:

виконавче провадження АСВП № 25633743 з виконання виконавчого листа № 2-1158, виданого 02.02.2006 Козелецьким районним судом Чернігівської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітної плати і доходів щомісячно на утримання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з 08.11.2005 до виповнення повноліття дитини - заборгованість зі сплати аліментів становить 36 238,89 грн (рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області № 734/2639/16-ц від 12.12.2017 зменшено розмір з 1/4 на 1/5 частку всіх видів заробітку (доходу);

виконавче провадження АСВП № 53566865 з виконання виконавчого листа № 734/4412/13-ц, виданого 22.09.2014 Козелецьким районним судом Чернігівської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 10 000 грн за період прострочення з 01.06.2011 по 18.12.2013 включно.

З розрахунків заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні АСВП № 25633743 по виконавчому листу № 2-1158, виданому 02.02.2006 Козелецьким районним судом Чернігівської області, вбачається, що сукупний розмір заборгованості станом на 01.09.2018 становив 41 533,93 грн, станом на 25.02.2019 - 49 194,71 грн (а.с. 27-29, 147).

Згідно довідок Козелецької ЗОШ І-ІІІ ступенів № 3 від 05.09.2018 № 200/09 та № 202/09 (а.с. 31-32) протягом 2016, 2017 років та станом на 06.09.2018 ОСОБА_3 - батько ОСОБА_1 , учня 9-А класу цієї школи, не цікавився навчанням свого сина, жодного разу не зателефонував класному керівнику, дирекції школи, не відвідував загальношкільні та класні батьківські збори, не приходив до школи, щоб дізнатися про виховання та рівень здобутих знань сина. Але в червні 2018 року на школу прийшов лист від ОСОБА_3 , в якому було прохання надати письмову інформацію про рівень навчальних досягнень ОСОБА_1 .

У характеристиці, виданій Козелецькою ЗОШ І-ІІІ ступенів № 3 на ОСОБА_1 від 06.09.2018 № 203/07, крім іншого, зазначено, що останній виховується не в повній сім`ї, вихованням ОСОБА_1 займається мати ОСОБА_2 , яка приділяє належну увагу вихованню сина, постійно підтримує зв`язок із класним керівником та школою, цікавиться навчанням, поведінкою та особистими інтересами ОСОБА_1 . Батько ОСОБА_1 ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні сина (а.с. 33).

Згідно довідки КЗ КРР «Козелецький районний центр ПМСД» № 366 від 04.10.2018 ОСОБА_3 за інформацією про стан здоров`я сина ОСОБА_1 до закладу не звертався (а.с. 34).

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Козелецької селищної ради Чернігівської області із заявою про позбавлення свого батька ОСОБА_3 батьківських прав (а.с. 35).

З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_2 (а.с. 36) вбачається, що остання має двох синів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , учня 9 класу Козелецькою ЗОШ І-ІІІ ступенів № 3, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває у декретній відпустці, санітарний стан житлового приміщення задовільний, дохід сім`ї становлять соціальні виплати. Серед іншого, в акті зазначено, що син ОСОБА_1 знаходиться на повному утриманні матері. Мати належним чином доглядає за дитиною. Батько з дитиною не проживає, не цікавиться його здоров`ям, навчанням, матеріально не утримує, тобто батько самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. У висновках та пропозиціях комісії зазначено: батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Рішенням виконавчого комітету Козелецької селищної ради Чернігівської області від 26.09.2018 № 392-33/VIII затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , згідно якого, з метою захисту прав та інтересів дитини, орган опіки та піклування Козелецької селищної ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітнього сина - ОСОБА_1 (а.с. 37). Зокрема, в даному висновку зазначено, що зі слів ОСОБА_1 його батько впродовж восьми років не займається вихованням, ніякої участі у його житті не приймає. Зі слів класного керівника ОСОБА_12 , ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні сина, не турбується про фізичний і духовний розвиток дитини. Цим самим ОСОБА_3 фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, чим порушує ст. 150, 152 СК України. Вихованням та фінансовим утриманням ОСОБА_1 займається мама ОСОБА_2 .

У повідомленні Козелецької селищної ради Чернігівської області від 11.10.2018 № 03-08/2095 зазначено, що з 17.05.2017 ОСОБА_3 звертався за допомогою у здійсненні батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_1 один раз 02.10.2018 (а.с. 38).

Відповідач ОСОБА_3 проживає у АДРЕСА_2, перебуває у шлюбі з ОСОБА_13 , має на утриманні малолітню дитину (а.с. 43, 80).

Після ухвалення Апеляційним судом Чернігівської області рішення від 18.03.2016, ОСОБА_3 звертався до Козелецької селищної ради тричі - 27.04.2016, 18.05.2016 та 02.10.2018 із заявами про надання допомоги у здійсненні батьківських прав відносно сина та 21.12.2018 із заявою про вжиття заходів у запобіганні створенню перешкод «забороні дитині бачитись з батьком» (а.с. 137-139, 143, 167-168).

У відповідь на заяву ОСОБА_3 Козелецька селищна рада листом від 18.01.2019 № 03-08/141 повідомила, що з сином ОСОБА_1 проведено бесіду про налагодження з батьком стосунків. Після проведеної роботи ОСОБА_1 написав заяву, в якій категорично відмовляється від спілкування з батьком та вважає, що вже дорослий і ніхто його не переконає на відновлення стосунків з батьком (а.с. 172).

Також тричі - 27.05.2016, 23.05.2017 та 05.07 2018 (згідно фіскальних чеків ПАТ «Укрпошта» та описів вкладень до листів), ОСОБА_3 направляв заяви до Козелецької ЗОШ І-ІІІ ступенів № 3 про надання інформації про успішність у навчанні сина за відповідний навчальний рік (а.с. 140-142, 173-175).

З наданих відповідачем квитанцій та фіскальних чеків за 2016-2019 роки вбачається, що останній періодично сплачував аліменти в сумі від 40 грн до 240 грн (а.с. 144-146), тоді як згідно розрахунків державного виконавця за цей період необхідно було сплачувати аліменти в розмірі від 468,47 грн до 1 415,79 грн (станом на лютий 2019 року)(а.с. 27-29, 147).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У статті 9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).

Статтею 27 Конвенції про права дитини, передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.

Під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган, серед іншого, визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності (п. «а» ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 5 Сімейного кодексу України встановлено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Частинами 6-10 ст. 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ч. 1 ст. 151 СК України).

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. (ст. 153, ч. 1-3 ст. 157 СК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 ЗУ «Про охорону дитинства».

Сімейним кодексом України визначено чіткий перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей і відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до положено ст. 168 СК позбавлення батьківських прав не виключає можливості батьків звернутись до суду, щоб отримати дозвіл на побачення з дитиною.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Звідси виходить, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості та його поведінці, позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага (справа «Хант проти України» від 07.12.2006).

Як вбачається з матеріалів справи, у кінці 2012 року відповідач особисто ініціював позовний процес про виключення запису його як батька з актового запису про народження позивача ОСОБА_1 , при цьому, під час судового розгляду вказував, що не довіряє експертизі, згідно якої він є батьком ОСОБА_1 , що відображено у рішенні суду (а.с. 12-16).

На день подачі позову ОСОБА_1 виповнилось 15 років. У позовній заяві, відзиві на апеляційну скаргу та у заявах до Козелецької селищної ради він неодноразово зазначав, що вищевказаним вчинком батько показав свою байдужість до нього, завдав психологічних травм на все життя. Призначене за ініціативою батька молекулярно-генетичне дослідження він дуже болісно переніс. Зазначав, що батько і на сьогоднішній день навіть не попросив пробачення.

Про психологічне неприйняття батька свідчить заява ОСОБА_1 до Козелецької селищної ради від 14.09.2018, в якій він вказує, що батько (відповідач) з 2010 року по сьогоднішній день постійно здійснює психологічне, моральне та матеріальне насилля над ним та його матір`ю, яке проявляється в тому, що батько протягом 8 років лише постійно подає на його матір позови (про поділ майна, зменшення аліментів, зміну записів у актах, стягнення коштів за майно тощо), не дає спокійно їм жити та існувати, забираючи останні кошти за виконавчими листами. Зазначає, що нехтування батьківськими обов`язками з боку батька ОСОБА_3 принижує його гідність, родинних почуттів до свого батька він не має та по суті не вважає його своїм батьком. У судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що має намір змінити прізвище.

У справі встановлено, що після ухвалення 18 березня 2016 року Апеляційним судом Чернігівської області рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 (матері позивача) про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 з попередженням відповідача змінити ставлення до виховання й утримання сина, констатувати, що відповідач приклав максимум зусиль для налагодження стосунків із сином підстави відсутні.

Так, заборгованість зі сплати аліментів за період з 01.10.2015 (24 811,85 грн) до 01.09.2018 (41 533,93 грн) значно зросла через сплату коштів відповідачем у мізерних сумах, за рахунок яких неможливо забезпечити щонайменші потреби дитини.

Заяви відповідача від 14.04.2016, 18.05.2016, 02.10.2018 та 21.12.2018 до Козелецької селищної ради про надання допомоги в нормалізації стосунків із сином на виконання рішення суду апеляційної інстанції, а також від 27.05.2016, 23.05.2017 та 25.05.2018 - до директора Козелецької ЗОШ І-ІІ ступенів з метою одержання інформації про успішність сина, мають формальний характер, направлялись з періодичністю один раз на рік, та не є доказами вжиття відповідачем заходів поліпшення та зміни стосунків саме із сином.

Зважаючи на зазначене, доводи апеляційної скарги про те, що районний суд помилково виходив із того, що відповідачем не вживалися заходи щодо поліпшення та зміни стосунків із сином не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів зауважує, що позовна заява та наявні у матеріалах справи заяви подані безпосередньо сином відповідача ОСОБА_1 , який наголошує, що перспективи примирення, порозуміння з батьком, виправлення його поведінки по відношенню до нього він не вбачає та наполягає на позбавленні батьківських прав ОСОБА_3

Беручи до уваги норми чинного законодавства, встановлені обставини справи, зважаючи на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами батька і сина, при цьому виходячи із найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, колегія суддів приходить до переконання, що наявні в справі докази свідчать про свідоме нехтування та ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_1 , що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

У зв`язку з викладеним, аргументи заявника про недоцільність позбавлення його батьківських прав, що є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, не відповідають встановленим обставинам справи.

Посилання заявника на те, що від ОСОБА_2 на його адресу надходили пропозиції щодо відмови від батьківства за грошову винагороду в розмірі 10 000 грн, жодними належними та допустимими доказами з його боку не підтверджені.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про задоволення позову ґрунтується на вимогах закону, рішення суду ухвалене з урахуванням найвищих інтересів позивача як дитини, за повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги ОСОБА_3 без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2019 року.

Головуючий Судді: