АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2019 року Апеляційний суд м. Києва в складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просило: стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» суму заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 1 924 грн. 90 коп.; суму інфляційної складової боргу в розмірі 556 грн. 28 коп.; суму 3 % річних в розмірі 131 грн. 49 коп.; суму витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 841 грн. 00 коп.; витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 2 000 грн. 00 коп.

В обґрунтування вимог позивач зазначав, що 26.05.2014 року між ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» та ОСОБА_1 , як власником квартири АДРЕСА_1 , було укладено Договір № 080056 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також Договір № 080056 про надання послуг, предметом якого є забезпечення надання послуг з утримання служби консьєржів за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, позивач зазначав, що відповідач, споживаючи житлово-комунальні послуги, не сплачував за них, у зв`язку з чим у період з 01.11.2015 року по 01.06.2016 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 1 924 грн. 90 коп.

На підставі зазначеного позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача суму заборгованості, яка з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) становить 2 612 грн. 49 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.12.2018 позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 2 612 грн. 49 коп. та судові витрати у розмірі 3 762 грн. 00 коп., а усього 6 374 грн. 49 коп.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову

Так, в обгрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач вказує, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин Закон України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки вказаним законом не передбачено такої житлово-комунальної послуги як «послуги консьєржів».

При цьому, договори про надання послуг, укладені 26.06.2014 року між ним та позивачем, є розірваними, оскільки з 01.03.2016 року у будинку АДРЕСА_3 було створено ОСББ «Ювілейний».

Також, на думку відповідача, суд безпідставно стягнув з нього на користь позивача судові витрати за надання правничої допомоги, оскільки матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження понесення позивачем таких витрат. Щодо стягнення судового збору відповідач зауважує, що, в силу вимог Податкового Кодексу України, він є звільненим від його сплати.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13.05.2019 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 57-58).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23.05.2019 року справу призначено до апеляційного розгляду в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи (а.с. 61).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до нормматеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що ОСОБА_1 , будучи споживачем наданих ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» послуг з утримання будинку та прибудинкової території, а також послуг служби конс`єржів, з листопада 2015 року не виконувала покладений на неї договорами і законом обов'язок по оплаті цих послуг, у зв`язку з чим станом на 01.06.2016 року в неї утворилась заборгованість, яка, враховуючи суму інфляційних втрат та трьох відсотків річних, становить 2 612 грн. 49 коп.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 26.05.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс», як виконавцем, та ОСОБА_1 , як споживачем та власником квартири АДРЕСА_1 , було укладено Договір №080056 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку, а споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором.

Відповідно до п.п. 2, 3, 5 вказаного Договору виконавець надає послуги згідно з Постановами Кабінету Міністрів України №529 від 20.05.2009 року, №896 від 01.06.2011 року та Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, а споживач оплачує такі послуги згідно тимчасового тарифу (додаток №1 до цього Договору). Розмір щомісячної плати за надані послуги на дату укладення цього договору становить 3,72 грн. за один квадратний метр загальної площі квартири. Розрахунковим періодом є календарний місяць.

При цьому, згідно положень п. 20 цього Договору термін його дії складає три роки, але його дія автоматично продовжується на наступний термін, якщо жодна із сторін в письмовій формі не заявить про його перегляд за один місяць до закінчення його дії.

Також, 24.05.2014 року між сторонами було укладено Договір №080056 про надання послуг, предметом якого є забезпечення позивачем надання послуг з утримання служби консьєржів за адресою: АДРЕСА_2 , а споживачем - своєчасної оплати цих послуг у строки та на умовах, передбачених договором.

Умовами п.п. 1.2-1.4 цього Договору встановлено, що виконавець надає послуги відповідно до затвердженого кошторису витрат на утримання служби консьєржів (Додаток № 1). Розмір щомісячної плати за надані послуги визначається за домовленістю сторін і на дату укладення цього договору становить 0,50 грн. за 1 кв.м. загальної площі квартири. Послуги, що надаються за цим договором, відносять до третьої групи житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що станом на червень 2016 року сума заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у відповідача перед позивачем в загальному розмірі становить 2 612 грн. та складається з: основної суми заборгованості за договорами в період з 01.11.2016 року по 01.06.2016 року в розмірі 1 924 грн. 90 коп., суми інфляційних втрат в період з грудня 2015 року по квітень 2018 року в розмірі 556 грн. 28 коп. та трьох відсотків річних за період з грудня 2015 року по квітень 2018 року в розмірі 131 грн. 31 коп. (а.с. 12).

Будь-яких належних доказів, які б свідчили про оплату відповідачем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за вказаний період, матеріали не містять.

Обгрунтовуючи доводи своєї апеляційної скарги, відповідач, як на підставу для її задоволення, зазначав, що договори про надання послуг, укладені 26.05.2014 року між ним та позивачем, є розірваними, оскільки з 01.03.2016 року у будинку АДРЕСА_2 було створено ОСББ «Ювілейний».

При цьому, на підтвердження вказаних обставин відповідачем додано до апеляційної скарги виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та копію його заяви до Генерального директора ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» від 02.03.2016 року про розірвання вищенаведених договорів.

Однак, з огляду на відсутність будь-яких даних щодо дати, коли багатоквартирний будинок АДРЕСА_2 було передано на баланс ОСББ «Ювілейний», а також те, що заява відповідача про розірвання договорів, в якій зазначено лише вхідний номер документа, не містить відмітки, яка б підтверджувала, що саме позивач її отримав, зокрема назву товариства-отримувача, колегія суддів вважає наведені доводи апеляційної скарги безпідставними, а тому не приймає їх до уваги при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення.

В свою чергу, ст. 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV. (далі - Закон).

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Житлово-комунальні послуги поділяються за: функціональним призначенням; порядком затвердження цін/тарифів (ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримування, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики; друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Статтею 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок (формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої груп (п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

При цьому, такому право прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

На підставі викладеного, а також враховуючи те, що відповідачем не було доведено, що послуги ним не отримувались, претензій чи скарг з приводу повноти, обсягу та якості наданих послуг, тарифів від нього на адресу позивача не надходило, а позивачем доведено факт надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території щодо будинку АДРЕСА_2 , в тому числі до належного відповідачу житлового приміщення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача сума заборгованості за житлово-комунальні послуги в період з 01.11.2015 року по 01.06.2016 року у розмірі 1 924 грн. 90 коп.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновками суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за весь час прострочення в розмірі 556 грн. 28 коп. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 131 грн. 49 коп. у відповідності до вимог статті 625 ЦК України, з огляду на наступне.

Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК Українизобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК Українияк спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 1 762 грн. 00 коп., адже питання про звільнення, відстрочення, розстрочення судового збору регулюється не ПК України, як вказує апелянт, а ЦПК України та Законом України «Про судовий збір».

Разом з тим, щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, в розмірі 2 000 грн. 00 коп., слід зазначити наступне.

Так, ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У відповідності до ч. 3 вищенаведеної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Однак, всупереч вищенаведених положень цивільного процесуального законодавства, позивачем не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які підтверджували, що витрати на правничу допомогу, понесені ним у зв`язку з розглядом даної справи, становлять 2 000 грн. 00 коп.

Натомість, платіжне доручення про сплату 2 000 грн. 00 коп. за надання правової допомоги згідно з договором № 1 від 01.06.2018 року, з огляду на відсутність в матеріалах справи як детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, так і самого договору № 1 від 01.06.2018 року, не може слугувати доказом понесення позивачем цих витрат саме у зв`язку з розглядом даної справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно встановлено обставини цієї справи та правильно вирішено спор по суті, однак допущено помилку при розподілі судових витрат, що обумовлює наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги частково, зміни рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, а в іншій частині - залишення її без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 369, 371, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року в частині вирішення питання розподілу судових витрат - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Чавдар Єлизавети, 3, ) заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 2 612 (дві тисячі шістсот дванадцять) грн.. 49 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят два) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 18 червня 2019 року

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська