ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року

м.Суми

Справа №591/6301/17

Номер провадження 22-ц/816/2989/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Ткачук С. С. , Хвостик С. Г.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

у присутності:

представника позивача Сумського державного університету - Світайла Андрія Олексійовича,

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2018 року в складі судді Грищенко О.В., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 20 серпня 2018 року,

у цивільній справі за позовом Сумського державного університету до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

03 листопада 2017 року Сумський державний університет звернувся з позовом до ОСОБА_1 , яку просив визнати такою, що втратила право користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 . Вимоги позову мотивовані тим, що працівник університету ОСОБА_3 для забезпечення його сім`ї з двох осіб у 2008 році отримав вказану квартиру АДРЕСА_2 Пізніше шлюб між ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_1 було розірвано і ОСОБА_3 виїхав з гуртожитку на інше місце постійного проживання, а у березні 2016 року ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання за кордон, де влаштувалась на роботу. На думку позивача, ОСОБА_1 втратила право користування жилим приміщенням на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2018 року позов Сумського державного університету задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Сумського державного університету судові витрати в сумі 1600 грн.

ОСОБА_1 з вказаним рішенням не погодилась та через свого представника ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення.

При цьому зазначає, що місцевим судом взято до уваги наданий Сумським державним університетом договір найму, проте в даному договорі не має ні номеру, ні дати коли саме він укладений, не зазначений термін дії договору, не вказана дата закінчення договору та не зазначено прізвище особи, яка підписала договір. Вказує, що ОСОБА_1 жодних зобов`язань на себе не брала і не підписувала даний договір. Вважає, що покази ОСОБА_3 , який спільного господарства з ОСОБА_1 з 2012 року не веде, не містять достовірної інформації, тому не можуть братися судом до уваги. Крім того, позивачем не надано будь-яких письмових доказів, які підтверджують факт виїзду і працевлаштування відповідача за кордоном, а також відсутність її за місцем проживання понад встановлений законом строк. До того ж, на спірні правовідносини, на думку заявника, не поширюються ст.ст. 71, 72 ЖК України, оскільки відповідач проживає в гуртожитку, який не підлягає приватизації.

У відзиві на апеляційну скаргу Сумський державний університет просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому зазначив, що заявником апеляційної скарги не надано доказів проживання відповідача на території України, зокрема у спірній квартирі гуртожитку.

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 18 жовтня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2018 року скасовано.

У задоволенні позову Сумського державного університету до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Стягнуто з Сумського державного університету на користь ОСОБА_1 1057,20 грн. судового збору за апеляційний перегляд справи.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року касаційну скаргу Сумського державного університету задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Сумської області від 18 жовтня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про скасування оскаржуваного рішення, пояснення представника Сумського державного університету - Світайла А.О. про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що гуртожиток АДРЕСА_1 є об`єктом державної власності, використовується для проживання студентів вищих навчальних закладів і наказом Міністерства освіти і науки України № 961 від 8 серпня 2016 року закріплений на праві господарського відання за Сумським державним університетом (т.2 а.с.199-202).

Також, за повідомленням представника позивача, окремі житлові приміщення даного гуртожитку використовуються і для поселення осіб, які перебувають у трудових відносинах з Сумським державним університетом .

01 квітня 2008 року між Сумським держаним університетом та ОСОБА_3 укладено договір найму житла - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 6-8). З умов договору вбачається, що дана квартира надається для проживання наймачу та члену його родини - дружині ОСОБА_1 на період його роботи у СумДУ.

Також представниками сторін не оспорюється та обставина, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 останній у 2012 році виїхав зі спірної квартири та знявся із реєстрації у ній.

Листом від 15 травня 2012 року Сумський державний університет запропонував ОСОБА_3 і ОСОБА_1 у строк до 01 червня 2012 року звільнити квартиру АДРЕСА_1 , яка надавалася їм як службове житло, у зв`язку з тим що наймач квартири змінив місце свого проживання (т. 1 а.с. 75).

В той же час, ОСОБА_1 продовжувала мешкати у спірній квартирі без укладення із позивачем будь-якого письмового договору найму.

ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 була зареєстрована до 06 березня 2017 року і знята з реєстрації на підставі рішення суду (т. 1 а.с. 9). Станом на 09 листопада 2017 року по м. Суми відповідач не зареєстрована (т. 1 а.с. 16).

На підставі показів свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд першої інстанції встановив, що у березні 2016 року ОСОБА_1 вивезла зі спірної квартири свої речі та виїхала з неї , повідомивши свідків , що виїжджає на постійне місце проживання за кордон.

Крім того, за повідомленням Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відповідач дійсно з 23 березня 2016 року по 26 грудня 2017 року перебувала за межами України, після повернення до України вона 8 березня 2018 року знову перетнула державний кордон і інформація про перебування її на території України на даний час відсутня.

Судом першої інстанції також було встановлено, що спірна квартира у гуртожитку відноситься до державного житлового фонду та приватизації не підлягає (т. 1 а.с. 96, 98).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач у березні 2016 року виїхала з квартири на постійне місце проживання за кордон, тому на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України вона втратила право користування цим житловим приміщенням.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК України.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК України.

На гуртожитки, які не підлягають приватизації, норми статей 71, 72 ЖК України також поширюються.

З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ч. 1 ст. 71 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УPCP), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Як зазначалось вище, наймач спірної квартири ОСОБА_3 змінив місце проживання, тобто припинив відносини найму з Сумським державним університетом. Домовленість про порядок користування квартирою у гуртожитку між позивачем і відповідачем не досягнуто, проте ОСОБА_1 , як колишній член сім`ї наймача, фактично залишалась користувачем квартирою у гуртожитку.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз`яснено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім`ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували використання відповідачем спірної квартири за призначенням починаючи з березня 2016 року і на день розгляду даної справи в апеляційному суді.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги не містять належних і допустимих доказів про те, що відповідач впродовж шести місяців безперервно користувалась і проживала у квартирі АДРЕСА_2 № 4 Сумського державного університету, а зводяться лише до незаконних, на думку представника відповідача, дій адміністрації університету стосовно вивезення речей відповідача зі спірної квартири.

Доводи заявника апеляційної скарги, що стосуються договору найму, який був укладений між позивачем та ОСОБА_3 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки договір найму не є предметом спору у даній справі, а відповідач не є його стороною.

Посилання представника ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 перебувала по місцю проживання під час оформлення довіреності 16 та 21 березня 2016 року, а також під час звернення до державних установ за захистом своїх прав є безпідставними та не підтверджують факт проживання у спірній квартирі безперервно впродовж шести місяців.

Поважних причин відсутності у квартирі відповідачем також не доведено. Зокрема, представником ОСОБА_2 не надано письмових доказів лікування ОСОБА_1 за кордоном або її працевлаштування.

Отже, до дня звернення позивача з позовом до суду відповідач більше ніж шість місяців без поважних причин не проживала у квартирі АДРЕСА_2 № 4 Сумського державного університету, а протилежного суду не довела.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених письмових доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача є доведеними, тому рішення суду першої інстанції про втрату відповідачем права користування спірною квартирою у гуртожитку є законним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять обставин, які були б підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

За таких обставин, рішення суду на підставі ст. 375 ЦПК України слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 14 червня 2019 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: С. С. Ткачук

С. Г. Хвостик