Справа №345/136/18
Провадження № 2/345/19/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.06.2019 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Юрчака Л.Б., з участю секретаря судового засідання Баран В.В., представників позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області №6 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_7 , про визнання договорів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

10.01.2018 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що станом на сьогоднішній день у його приватній власності перебуває нерухоме майно, а саме 96/100 частки від загальної площі 225,9 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки для фінансування будівництва вказаного майна потрібні були значні кошти, ОСОБА_1 виїхав працювати до Чеської Республіки. З метою здійснення необхідних дій для реалізації будівництва, позивач видав довіреність 06.03.2008 №319, якою уповноважив ОСОБА_4 бути його представником у державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях … при вирішенні питання добудови будівлі, укладати правочини щодо дольової участі в будівництві будівлі, робити відвід земельної ділянки, погодження та виготовлення проектно-кошторисної документації, будівництва об`єкту та інше. Однак, ОСОБА_4 , скориставшись отриманими повноваженнями, таємно, не повідомивши ОСОБА_1 , уклав від імені останнього договір №1/2009 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу в АДРЕСА_1 , яким позивач приймає ОСОБА_5 у пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого офісу, а ОСОБА_5 отримує 193,6 м2 від загальної площі будівлі.

Зазначений договір ОСОБА_1 вважає недійсним, так як він ніколи не давав доручення на укладення спірного договору, а його укладення відбувалось без участі позивача та без його повідомлення, що суперечить ч. 3 ст. 203 ЦК України. Укладаючи зазначений договір, ОСОБА_4 усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, бажав настання несприятливих для довірителя наслідків.

Так, укладення договору №1/2009 відбулось на шкоду його інтересам, оскільки належне йому майно (частка у будівництві будівлі) передається на користь ОСОБА_5 , а з цим позивач категорично не погоджується. Крім того, на розгляді в Калуському міськрайонному суді Івано-Франківської області перебуває цивільна справа №345/3823/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання недійсним, скасування свідоцтва про право власності від 29.09.2015 та визнання права власності на нерухоме майно. Одним із доказів у даній справі є саме договір №1/2009, що, на думку позивача, свідчить про навмисне позбавлення його права власності.

Також, ОСОБА_1 зазначає, що відповідачі є близькими родичами - матір`ю та сином, а укладення договорів на користь близьких родичів фактично є укладенням договорів на свою користь (у своїх інтересах). Так, ОСОБА_4 є прямим спадкоємцем ОСОБА_5 (особою першої черги спадкування), тобто, укладаючи договір 1/2009 він діяв у власних інтересах, оскільки майно, що належить його матері, за спадковим правом, належатиме йому. На думку ОСОБА_1 , вказаний договір суперечить ч. 3 ст. 238 ЦК України.

Крім того, позивач вказує, що не знаючи про укладення договору №1/2009, він продовжував здійснювати усі дії на утримання будівлі: оплачував оренду землі, монтажні електричні роботи, забезпечував приміщення комунікаціями та будівельними матеріалами, що свідчить про його бажання фінансувати будівництво.

На підставі наведеного, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним договір №1/2009 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу в АДРЕСА_1 , укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 від 14.10.2009.

Також, ОСОБА_1 зазначає, що 14.01.2008 між ним, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір №1/2008, предмет якого регулював пайову участь у будівництві будівлі, що АДРЕСА_1 . Однак, підпис, що проставлений у зазначеному договорі не належить ОСОБА_5 На підставі викладеного позивач просить суд визнати частково недійсним договір №1/2008 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу на АДРЕСА_3 , укладений між підприємцем ОСОБА_1 , підприємцем ОСОБА_5 , підприємцем ОСОБА_7 від 14.01.2008 в частині прав та обов`язків підприємця ОСОБА_5 ; стягнути із відповідачів на користь позивача розмір сплаченого ним судового збору та в пропорційному розмірі інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.01.2018 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження (а.с. 140-141, том №1).

30.01.2018 від представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Німака М.Я. надійшов письмовий відзив на позовну заяву (а.с. 147-153, том №1). Так, щодо підписання договору № 1/2008 від 14.01.2008 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу по АДРЕСА_1 , представник позивача зазначає, що ОСОБА_5 є такою ж рівноправною стороною договору, як інші його сторони ( ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ) на умовах даного правочину та взаємною згодою всіх сторін. На момент підписання договору поведінка всіх сторін засвідчувала їх волю до настання відповідних правових наслідків - спільне будівництво та фінансування добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу по АДРЕСА_1 на умовах договору.

Договір №1/2008 від 14.01.2008 ніким із сторін не оспорювався і у сторін ніколи не виникало сумнівів щодо його належного підписання чи виконання.

Щодо повноважень ОСОБА_4 за довіреністю від 06.03.2008 №319, адвокат Німак М.Я. вказує, що згідно даної довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Черепій Т.М. (дійсна до 06.03.2011 з правом передовір`я), ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 бути його представником та вирішувати всі питання добудови вищевказаного нежитлового приміщення, в тому числі укладати від його імені правочини щодо дольової участі в будівництві даного приміщення та інше.

Всі дії за згаданою довіреністю ОСОБА_4 вчиняв з відома ОСОБА_1 не порушуючи при цьому його прав та законних інтересів. Крім того, від імені ОСОБА_1 спірний об`єкт зданий в експлуатацію та зареєстровано право власності на останнього, як і було визначено первинним договором № 1/2008 про пайову участь від 14.01.2018.

Також, ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 підписано договір оренди землі наданої в строкове платне користування для добудови додаткових приміщень по АДРЕСА_1 , про що свідчить підпис ОСОБА_4 в договорі і ОСОБА_1 не заперечує .

01.09.2009 Інспекцією ДАБК в Івано-Франківській області ОСОБА_1 надано дозвіл № НОМЕР_1 на виконання будівельних робіт з добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу по АДРЕСА_1 (від ОСОБА_1 знову ж таки виступав ОСОБА_4 , підписував необхідні документи (заяви, повідомлення тощо).

Крім того, технічні умови та проекти на комунікації виготовлялися за участю ОСОБА_4 , про що ОСОБА_1 знав та не заперечував.

Однак, через неможливість проводити фінансування будівництва ОСОБА_1 надано розписку-договір про те, що він зобов`язується сплатити за добудову будівлі кошти (орієнтована площа добудови 75 м2. За 1 м2 - 350 Євро. Якщо площа збільшиться, то доплата буде по факту (350 х 75 = 26 250 Євро). Так як коштів у нього на будівництво немає.

Таким чином, на думку адвоката Німака М.Я., даною розпискою ОСОБА_1 підтвердив про відсутність у нього коштів на добудову приміщення. По суті дана розписка-договір в подальшому слугувала до спонукання укласти договір 1/2009 від 14.10.2009, згідно з яким ОСОБА_5 взяла на себе зобов`язання фінансувати будівництво, а в подальшому здійснила повне фінансування даного будівництва, що підтверджується рядом письмових доказів, які долучені до матеріалів відзиву.

Згідно акту приймання-передачі виконаних робіт від 15.03.2012 виконавець - Споживче товариство «Рембудсервіс» здійснив будівельні роботи по добудові додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу за адресою: АДРЕСА_1 , а замовник - ОСОБА_5 провела оплату за виконані роботи у сумі 334423,00 грн.

Представник відповідача звертає увагу суду на те, що дії зі сторони ОСОБА_1 суперечать всім попереднім домовленостями сторін як за укладеними договорами, так і фактичним обставинам, що на сьогодні призвело до позбавлення права власності ОСОБА_5 на частину нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 . Натомість, ОСОБА_1 шляхом обману та зловживанням довірою, забезпечив собі власність в цілому на весь об`єкт нерухомості і на даний час не бажає в добровільному порядку виконати умови договору № 1/2008 від 14.01.2008 про пайову участь у будівництві добудови, а саме передати у власність стороні - 2 ( ОСОБА_5 ) частину будівлі у власність та сприяти в оформленні права власності (п.2 Договору); а також аналогічні умови договору № 1/2009 від 14.10.2009.

На підставі наведеного, представник ОСОБА_5 просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , про визнання договорів недійсними, відмовити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судові витрати по справі.

08.02.2018 представник ОСОБА_1 , який діє на підставі довіреності від 14.01.2015 серії НАВ №682173, посвідченої приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Перегінець Л.В. (а.с. 194, том №1), ОСОБА_2 подав суду відповідь на відзив (а.с. 180-181, том №1), в якому зазначає, що відповідачі не надали жодних доказів того, що позивача було проінформовано про укладення договору №1/2009, а останній про нього дізнався тільки із матеріалів цивільної справи №345/3823/17, в якій основним доказом є саме оспорюваний договір.

Щодо розписки-договору ОСОБА_1 , представник позивача зазначає, що вона за своєю правовою природою не є договором, не несе жодного зобов`язання перед іншими особами, а тим більше не може свідчити про неможливість проведення фінансування будівництва будівлі, оскільки про це в ній прямо не вказано. Водночас, надані представником відповідача документи щодо проведення ОСОБА_5 фінансування будівництва не можуть свідчити про таке проведення саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, на думку представника позивача, акт приймання-передачі виконаних робіт від 15.03.2012 між ОСОБА_5 та СТ «Рембудінвест», суд не може брати до уваги, оскільки оригінал такого документу суду наданий не був, як і не було додано жодного доказу самої сплати грошових коштів.

Також, ОСОБА_2 зазначає, що жодних домовленостей між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не було, ніяких договорів вони не укладали, про що не надано відповідних доказів.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.02.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 184-186, том №1).

20.03.2018 представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав суду заяву про застосування позовної давності (а.с. 190-192, том №1), в якій вказує на те, що з моменту укладення договору № 1-2009 від 14.10.2009 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу в АДРЕСА_1 пройшло 8 років, а з моменту підписання договору № 1/2008 від 14.01.2008 про пайову участь у будівництві добудови - 10 років, тому позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду. На підставі наведеного просить суд застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договору № 1-2009 від 14.10.2009 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу в АДРЕСА_1 та частково недійсним договору № 1/2008 від 14.01.2008 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу по АДРЕСА_1 .

07.08.2018 ОСОБА_1 подав суду письмові заперечення на заяву про застосування позовної давності (а.с. 211-212, том №1), в яких позивач щодо договору №1/2008 вказує, що даний договір підписувався окремо кожною особою, не в очній присутності. Тільки у 2016 році ОСОБА_2 мав зустріч із ОСОБА_4 , який повідомив йому, що без належних на це підставах підписав замість ОСОБА_5 вказаний договір.

Водночас, про договір №1/2009 ОСОБА_1 взагалі не знав, про цей правочин дізнався тільки із матеріалів цивільної справи №345/3823/17 - після відкриття у ній провадження - 20.11.2017.

А тому, на думку позивача строк звернення до суду із позовом він не пропустив.

Зазначена цивільна справа перебувала на розгляді судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області ОСОБА_8 .І. 19.10.2018 на підставі розпорядження керівника апарату суду, у зв`язку із закінченням повноважень судді Сухарник І.І. (а.с. 229, том №1), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказана цивільна справа передана на розгляд судді Юрчаку Л.Б. (а.с. 228, том №1).

22.01.2019 представник позивача заявив клопотання про залучення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, третьої особи - ОСОБА_7 . Дане клопотання судом задоволено.

05.02.2019 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с. 2, том №2), однак у судовому засіданні 06.02.2019 сторона позивача просила суд його не розглядати.

06.02.2019 представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав суду заяву про застосування позовної давності (а.с. 7-9, том №2), в якій знову ж таки вказує, що з моменту укладення договору № 1-2009 від 14.10.2009 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу в АДРЕСА_1 пройшло 8 років, а з моменту підписання договору № 1/2008 від 14.01.2008 про пайову участь у будівництві добудови - 10 років, тому позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду.

20.02.2019 представник позивача ОСОБА_2 також подав суду письмові заперечення на заяву про застосування позовної давності (а.с. 56, том №2), в яких позивач щодо договору №1/2008 вказує, що даний договір підписувався окремо кожною особою, не в очній присутності. Тільки у 2016 році ОСОБА_2 мав зустріч із ОСОБА_4 , який повідомив йому, що без належних на це підставах підписав замість ОСОБА_5 вказаний договір.

Водночас, про договір №1/2009 ОСОБА_1 взагалі не знав, про цей правочин дізнався тільки із матеріалів цивільної справи №345/3823/17 - після відкриття у ній провадження - 20.11.2017. А тому, на думку позивача строк звернення до суду із позовом він не пропустив.

Позивач ОСОБА_1 подав суду письмові пояснення (а.с.244-245, том №1), в яких вказує, що, працюючи у Чеській Республіці, не міг самостійно здійснювати усі необхідні дії для реалізації будівництва будівлі, що на АДРЕСА_1 , а тому своєю довіреністю від 06.03.2008 №319 уповноважив ОСОБА_4 бути його представником при вирішенні питань добудови зазначеної вище будівлі, укладати правочини щодо дольової участі. Однак, ОСОБА_4 , всупереч волі ОСОБА_1 , уклав від імені останнього договір №1/2009 із своєю матір`ю - ОСОБА_5 Вказаний договір був укладений у 2009 році, проте від ОСОБА_4 не надходило жодних звітів про укладення такого правочину, а факт того, що позивач дізнався про нього в порядку судового провадження свідчить про те, що ОСОБА_4 мав на меті позбавити його права власності.

На підтвердження наведеного, ОСОБА_1 стверджує, що 23.02.2015 та 01.02.2015 уклав дві додаткові угоди з Калуською міською радою до договору оренди землі №04 від 11.12.2008 для унормування відносин щодо оренди землі на АДРЕСА_1 . Крім того, саме позивач проводив оплату за оренду вказаної землі. Також, 23.03.2009 ОСОБА_1 уклав договір №384/2009 з ВАТ «Прикарпаттяобленерго» про надання доступу до електричних мереж, а 22.06.2016 підписав договір №495/25-100/2016 з ПАТ «Прикарпаттяобленерго» про нестандартне приєднання до електричних мереж, оплачував монтажні електричні роботи. Фінансування будівництва позивач проводив з 2009 року та до 2017 року, що підтверджують копії товарних чеків, накладних, рахунків, квитанцій, а це свідчить про бажання надалі утримувати будівлю і її фінансувати.

Щодо часткової недійсності договору №1/2008, ОСОБА_1 вказує на те, що даний договір не був підписаний ОСОБА_5 , а тому є недійсним в частині прав та обов`язків останньою. Про даний факт він дізнався у 2016 році від свого представника - ОСОБА_2 , якому про це повідомив ОСОБА_4 .

На підставі наведеного, ОСОБА_1 просить суд задоволити повністю заявлений ним позов.

У судовому засіданні 03.05.2019 позивач пояснив суду, що у 2008 році укладався договір про пайову участь у будівництві добудови приміщення офісу по АДРЕСА_1 , між ним, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 Текст даного договору готувався ОСОБА_9 , який і дав йому цей договір для підписання. Щодо підпису ОСОБА_5 , то позивач отримав від ОСОБА_4 уже підписаний його матір`ю договір. Він не зауважив ніякої помилки, бо там стояла її печатка, а отже, не мав сумнівів, щодо підписання договору ОСОБА_5 Про те, що договір підписаний не ОСОБА_5 , а її сином - ОСОБА_4 повідомив тесть ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у 2016 році.

Також ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_5 він ніколи не бачив, ніяких пропозицій від неї не надходило, жодних документів він не отримував. Вперше її побачив у 2018 році при розгляді даної справи суддею Сухарник І. І.

Позивач стверджує, що про договір 2009 року дізнався коли отримав на початку 2018 року від ОСОБА_5 позовну заяву, згідно якої ОСОБА_5 хоче позбавити його права власності у розмірі 193,6 м.кв. будівлі по АДРЕСА_3 , на підставі зазначеного договору.

Крім цього, ОСОБА_1 пояснив, що доручення від 2008 року він надав ОСОБА_4 , з яким був в дуже хороших стосунках, аби той був його представником, і діяв в його інтересах щодо добудови по АДРЕСА_3 , оскільки позивач працював в Чехії і не міг самостійно здійснювати усі дії, які пов`язані з будівництвом даного приміщення. Однак, жодних письмових інформувань від ОСОБА_4 про укладення договору, за яким його б було позбавлено права власності він не отримував, оскільки б зразу звернувся в суд про порушення його права.

З самого початку та до кінця, будівництво відбувалося практично за власні кошти позивача, що підтверджується квитанціями про покупку будівельних матеріалів та показами свідків, яким він проводив оплату за роботу по будівництві даного об`єкту, де і на далі ним опікується, оскільки здійснює оплату оренди землі, електоромережі, газопостачання підписання інших договорів.

Представники позивача у судовому засіданні просили суд задоволити позов ОСОБА_11 Я.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні 16.05.2019 пояснила суду що вона є матір`ю ОСОБА_4 . Також повідомила суду, що хворіє на хворобу Паркінсона. В 2008 році вона уклала договір з ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , однак його не підписувала, а вдома підписав її син, ОСОБА_4 . В 2009 році до неї звернувся ОСОБА_1 , який написав розписку у блокноті, що у нього немає грошей на будівництво будинку АДРЕСА_3 . На підставі даної розписки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір, за яким ОСОБА_1 позбавляється права власності на 193,6 кв. м. будівлі від загальної площі.

Також відповідач повідомила, що знайома з ОСОБА_7 , як з особою з якою укладала договір в 2008 році, а з ОСОБА_1 зустрічалася 2 рази.

Представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Німак М.Я. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, що наведені у письмовому відзиві на позов.

Відповідач ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 Також, у судовому засіданні вказав суду, що ОСОБА_5 є його матір`ю. Договір № 1/2008 від 2008 року замість ОСОБА_5 підписав він.

Відповідач пояснив, що у ОСОБА_1 не було грошей на подальше будівництво про що свідчить розписка, яка знаходиться у блокноті, а тому договір в 2009 році був укладений ним на підставі довіреності ОСОБА_1 .

Також ОСОБА_4 пояснив, що будь-яких підтверджуючих листів від ОСОБА_1 на укладення договору № 1/2009 з ОСОБА_5 не було, будь-яких повідомлень про укладення правочину з своєю мамою він ОСОБА_1 не направляв. Документи, які б свідчили про те, що ОСОБА_5 після укладення договору в 2009 році зверталась в установи про отримання різних дозволів, укладень договорів, забезпечень приміщення комунікаціями, тощо) також у нього немає.

В 2014 році ОСОБА_4 здав будинок АДРЕСА_1 в експлуатацію.

Третя особа - ОСОБА_7 19.03.2019 у судовому засіданні пояснив суду, що у 2008 році ним був підготовлений договір про пайову участь у будівництві добудови приміщення офісу по АДРЕСА_1 . Даний договір був даний на ознайомлення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які принесли його уже підписаним. Про те, що замість ОСОБА_5 підписався ОСОБА_4 ОСОБА_7 не знав, а довідався тільки при розгляді даної справи.

ОСОБА_7 зазначив, що знав про довіреність, яку видав ОСОБА_1 ОСОБА_4 , оскільки позивач знаходився з-за кордоном, а Сивий на місці міг виконувати дії по будівництву даного приміщення. Також бачив на будівництві і самого ОСОБА_1 На цьому будівництві працювали люди, однак ОСОБА_7 не знав чиї це люди, оскільки цим не цікавився, як і не цікавився фінансуванням цього будівництва, оскільки свою частину будівництва проводив самостійно.

Також ОСОБА_7 зазначив, що участі в будівництві ОСОБА_5 не приймала, так як він її ніколи не бачив, на будівництво вона не приїжджала.

Крім того, він зазначив, що нічого не знав про те, що між ОСОБА_4 та його мамою ОСОБА_5 був укладений від імені ОСОБА_1 договір в 2009 році, згідно якого ОСОБА_5 переходить у власність будівля по АДРЕСА_3 у розмірі 193,6 м.кв., а дізнався тільки при розгляді даної справи. Укладеннями договорів землі, електрики, газу займався ОСОБА_1 .

ОСОБА_7 вказав суду, що жодних претензій до сторін він не має, його частина договору виконана, а тому просив суд розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Згідно ст. 55 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Положеннями ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору №1/2008 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу на АДРЕСА_3 , укладений між підприємцем ОСОБА_1 , підприємцем ОСОБА_5 , підприємцем ОСОБА_7 від 14.01.2008 в частині прав та обов`язків підприємця ОСОБА_5 .

14.01.2008 між фізичними особами-підприємцями - ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір №1/2008 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу по АДРЕСА_1 . Із даного договору вбачається, що він підписаний трьома сторонами та скріплений печаткою підприємця ОСОБА_5 (а.с. 27-28, том №1).

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України (тут і надалі - в редакції станом на момент укладання договору), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою

не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Із наведеного вбачається, що обов`язковою ознакою письмової форми є те, що сторони власноручно виконують підпис на відповідному документі при укладені правочину.

У судовому засіданні, зокрема із пояснень відповідачів, судом встановлено, що договір №1/2008 від 14.01.2008 ОСОБА_5 особисто не підписувала, так як на час його підписання в неї боліла рука. Даний договір підписав замість неї її син - ОСОБА_4 , не маючи при цьому доручення від матері. Водночас, його підпис не засвідчувався нотаріально чи іншими особами, які згідно положень ст. 207 ЦК України мають на це право.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем належним чином доведено, що відповідач ОСОБА_5 договір №1/2008 від 14.01.2018 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу на АДРЕСА_3 , не підписувала, що є підставою для визнання його недійсності.

Однак, представником відповідача - адвокатом Німаком М.Я. заявлялись клопотання про застосування строку позовної давності. З даного приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено поняття загальної позовної давності - 3 роки.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.»

Поважність причин пропуску є оціночною категорією, яка повинна встановлюватись судом у кожному окремому випадку з урахуванням обставин конкретної справи. Зокрема, до таких обставин можуть належати тяжка хвороба, безпорадний стан та інші обставини, які свідчать про відсутність у заявника об?єктивної можливості здійснити захист своїх прав або інтересів.

Звертаючись до суду з позовом, надаючи заперечення на заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, позивач та його представники не просили суд визнати причини пропуску строку позовної давності, на які вони посилались, поважними та поновити строк звернення до суду за захистом порушених прав.

Позивач, посилаючись на те, що він дізнався про порушення своїх прав лише у 2016 році від свого представника ОСОБА_2 , не надав належних доказів на підтвердження факту, що він не мав об?єктивної можливості дізнатися про стан своїх прав, про відсутність у нього об?єктивної можливості здійснити захист своїх прав або інтересів в установлений законом строк.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

На підставі наведеного, хоча позивачем і наведено достатньо доказів, які підтверджують порушення його прав, однак не доведено поважність причин пропуску строку позовної давності, а тому у відповідності до ст. 267 ЦК України, позовні вимоги про визнання частково недійсним договору №1/2008 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу на АДРЕСА_3 , укладений між підприємцем ОСОБА_1 , підприємцем ОСОБА_5 , підприємцем ОСОБА_7 від 14.01.2008 в частині прав та обов`язків підприємця ОСОБА_5 , задоволенню не підлягають.

Зазначене вище узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові №372/1036/15-ц від 07.11.2018 вказано, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору №1/2009 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу в АДРЕСА_1 , укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 від 14.10.2009, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторонни (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Положеннями ч. 1 ст. 1003 ЦК України визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

У відповідності до ст.238 ч.1,3 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Так, 06.03.2008 ОСОБА_1 довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Черепій Т.М. (а.с. 29, том №1), уповноважив ОСОБА_4 , зокрема, бути його представником у державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, при вирішенні питання добудови нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 ; укладати правочини щодо дольової участі в будівництві цього приміщення; робити відвід земельної ділянки, погодження та виготовлення проектно-кошторисної документації, будівництва об`єкту та інше.

На підставі вищевказаної довіреності, ОСОБА_4 , діючи в інтересах ОСОБА_1 14.10.2009 уклав із ОСОБА_5 договір №1/2009 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу в АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Гошовською С.В. 29.08.2016 (а.с. 16, том №1). Згідно вказаного договору, у зв`язку із відсутністю у ОСОБА_1 грошових коштів та будівельних матеріалів, фінансування будівництва будівлі в повному обсязі здійснюється ОСОБА_5 . Також, відповідно до п. 1.5 зазначеного договору, після закінчення будівництва та здачі її в експлуатацію, загальна площа будівлі, яка згідно проекту становить 225,9 кв.м., розподіляється між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 наступним чином: ОСОБА_1 отримує приміщення орієнтованою площею 8,8 кв.м., яке запроектоване на першому поверсі будівлі; 10,8 кв.м., яке запроектоване на другому поверсі будівлі та залишає за собою існуюче приміщення офісу до якого здійснюється добудова площею 12,7 кв.м.; ОСОБА_5 - 193,6 кв.м. від загальної площі будівлі, з якої 104,3 кв.м. - підвальне приміщення будівлі, 89,3 кв.м. - на першому поверсі будівлі. Крім того, ОСОБА_1 і ОСОБА_5 дійшли згоди про те, що частка (приміщення площею 193,6 кв.м.) визначена ОСОБА_5 у загальній площі будівлі, стає власністю ОСОБА_5 .

Суд критично оцінює доводи сторони позивача про те, що ОСОБА_5 не підписувала договір №1/2009 від 14.10.2009, так як являється хворою, оскільки жодних доказів ними надано не було, клопотання про призначення відповідної експертизи зазначеного договору ними не заявлялось, а доказування в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як зазначає у відзиві представник відповідача ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_4 підставою для укладання вказаного вище договору слугувала розписка-договір ОСОБА_1 , із тексту якої слідує, що ОСОБА_1 зобов`язується оплатити забудову по АДРЕСА_1: орієнтовна площа добудови 75 м2, за 1 м2 - 350 євро. Якщо площа збільшиться, то доплата буде по факту 350х75=26 250 євро (а.с. 158, том №1).

В даному випадку суд погоджується із думкою представника позивача ОСОБА_2 про те, що дана розписка не має юридичної сили, так як вона не містить дати, до якої позивач повинен віддати зазначений в розписці борг, дати її написання, кому вона адресована та взагалі правовідносини між сторонами. Крім того, в згаданій розписці не зазначено ОСОБА_1 про те, що в нього відсутні кошти на будівництво.

Згадана розписка викликає у суду сумнів щодо її достовірності та достатності як доказу. А тому, суд не бере до уваги і покази свідка ОСОБА_12

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 239 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Отже, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення "у своїх інтересах" слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, в тому числі і тих, представником яких він одночасно є.

Положеннями ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Аналіз загальних положень цивільного законодавства про правочин дозволяє прийти до висновку, що правочин вчиняється вольовими діями осіб, що володіють цивільною дієздатністю. Для визначення правочину дійсним необхідним є єдність волі та волевиявлення. Волевиявлення - це дія, що визиває, змінює або припиняє права та обов`язки, тобто є зовнішнім вираженням волі. Воля є процесом психічного регулювання поведінки суб`єктів. При цьому під волею необхідно розуміти свідоме прагнення до здійснення чого-небудь і мотивоване бажання досягнення поставленої мети. Необхідно зазначити, що невідповідність волевиявлення внутрішній волі характеризується відсутністю справжнього наміру сторони створити певний результат.

Відсутність волі позивача, направленої на перехід права власності на нерухоме майно від нього до відповідача ОСОБА_5 підтверджується його поясненнями та тим, що після укладення договору він продовжував здійснювати фінансування будівництва приміщення, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки, згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є також показання свідків, судом у відповідності до положень ст. 230 ЦПК України, було допитано наступних свідків.

Так, свідок ОСОБА_13 , який являється двоюрідним братом позивача, пояснив, що в 2008 році був укладений договір між позивачем, відповідачем та третьою особою, згідно якого кожен мав відзвітувати про вкладення коштів на будову. Відповідно до вкладених коштів у них мали визначатися частки у даній будівлі. Зазначив, що люди, які працювали на будівництві даного приміщення наймалися ОСОБА_1 , який проводив їм відповідну оплату за виконану роботу. В основному будівництво фінансував ОСОБА_1 , а ОСОБА_4 вкладав незначні кошти. Будь-яких організацій, які б виконували будівельні роботи не було. ОСОБА_4 він на будівництві не бачив. Крім цього, він пояснив, оскільки постійно був консультантом ОСОБА_1 , то останній жодних договорів в 2009 році не знав та не отримував.

У судовому засіданні також були допитані свідки, які в різний період часу проводили ремонтні роботи в приміщенні по АДРЕСА_1: ОСОБА_14 , яка являється рідною сестрою позивача (протягом 2016-2018 років), ОСОБА_15 (2012 рік), ОСОБА_16 , який являється шваґром позивача (2015-2016 роки), ОСОБА_17 (2009-2015 роки), ОСОБА_18 (2009-2017 роки), ОСОБА_19 (2008 рік), ОСОБА_20 (2010-2015 роки) пояснили суду, що розрахунок за виконану роботу проводив з ними саме ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_21 вказав, що приблизно у 2009-2010 роках ОСОБА_4 купував у нього будівельні матеріали на вулицю Б . Хмельницького , а пізніше з ним зустрічався ОСОБА_1 та уточняв ціну купленого ОСОБА_4 товару.

Фінансування позивачем будівництва після укладення спірного договору також підтверджується рядом квитанцій, які долучені до матеріалів справи (а.с. 30-36, 123, том №1; ) договорів (а.с. 37-40 том №1; а.с. 48-54, том №2), товарними чеками (а.с. 44-77, 79-90, 92-97, 105-122, 124-126, 128-130, том №1), накладними (а.с. 43, 78, 99-100, 104, 131-134, том №1).

Окрім загальної умови дійсності правочину щодо вільного волевиявлення учасника певної дії, порушення якої є підставою для визнання його недійсним, законодавством врегульовано ряд окремих підстав недійсності правочинів, які можна віднести до таких, що порушують дану умову. Такі правочини визнаються недійсними через те, що волевиявлення одного з суб`єктів даного правочину не відображає його власної волі. Зміст правочину при цьому формується під впливом іншої особи, яка при цьому не обов`язково є суб`єктом вказаного правочину. Законодавець до правочинів, здійснених без внутрішньої волі, відносить правочини, вчинені під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), а також правочини, вчинені у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (ст. 232 ЦК України).

При цьому, як зазначено в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є:

1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди;

2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками;

3) дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому, не має значення чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди обумовлюється тим, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5 , тобто укладаючи спірний договір, який не виражає волі довірителя, син діяв в інтересах своєї матері, а не в інтересах особи, яку представляє в результаті чого сприяв виникненню несприятливих наслідків для довірителя.

Виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками випливає з того, що у зв`язку із укладенням договору №1/2009 належне ОСОБА_1 майно фактично переходить у власність ОСОБА_5 Крім того, станом на даний час на розгляді в Калуському міськрайонному суді Івано-Франківської області знаходиться цивільна справа №345/3823/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання недійсним, скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності на нерухоме майно. На думку суд, позивач вірно презюмує, що в такий спосіб його хочуть позбавити права власності.

Те, що дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень підтверджується довіреністю від 06.03.2008 (а.с. 29, том №1).

Також, в постанові ВС від 05.07.2018 по справі № 922/2878/17, зазначено, що установивши, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, суди повинні були перевірити, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Аналогічні висновки були викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 у справі №6-2690цс16.

Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України).

За правилом ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України, одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного, суд приходить до обґрунтованого висновку про недійсність договору №1/2009 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу в АДРЕСА_1 , укладений 14.10.2009 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , а тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Суд не бере до уваги твердження відповідачів про те, що ними здійснювалось фінансування будівництва приміщення офісу в АДРЕСА_1 , так як відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Тобто, саме з моменту підписання договору №1/2009 суд визнає його недійсним, так як при його укладенні були порушені вимоги ст.203 ЦК України.

Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 про застосування позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.28 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» до окремих видів вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК ).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (постанова ВСУ від 16.11.2016, справа №6-2469цс16).

Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи з порушенням її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення (постанова ВСУ від 29 жовтня 2014 р., справа №6-152цс14).

Значення позовної давності полягає у тому, що саме цей інститут цивільного права є однією з гарантій захисту прав і обов`язків особи за національним законодавством України, а саме - визначає стабільність цивільно-правових відносин, виховує та дисциплінує учасників цивільно-правових відносин, є стимулом до активного використання ними власних прав, а з іншої сторони - зміцнює договірну дисципліну (постанова ВСУ від 04.11.2015, справа №6-1926цс15).

Як зазначалось сторонами у судовому засіданні, ОСОБА_4 не повідомляв ОСОБА_1 про укладення договору №1/2009 від 14.10.2009.

Відповідно до ст. 1006 ЦК України, повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення.

Однак, відповідачами не надано суду доказів того, що ОСОБА_1 було відомо про спірний договір, жодних. Водночас, на думку суду, позивачем доведено, що про вказаний договір він довідався тільки тоді коли отримав копії документів у цивільній справі345/3823/17, після відкриття у ній провадження.

На підставі наведеного, суд вважає, що позивачем не пропущено процесуальний строк звернення до суду за захистом своїх прав.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними ( п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").

Європейський Суд вказав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин ( "Проніна проти України", "Сєрявін та інші проти України").

На підставі вищенаведеного та керуючись практикою Верховного суду України, Верховного суду, Європейського суду з прав людини, ст. 55 Конституції України; ст. ст. 3, 15-16, 202-203, 207, 215, 231-232, 237-239, 256-257, 261, 267, 628, 638, 267, 1000, 1003 ЦК України, ст.ст. 12-13, 15, 76-81, 89, 141, 263- 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_7 , про визнання договорів недійсними - задоволити частково.

Визнати недійсним договір №1/2009 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу в АДРЕСА_1 , укладений 14.10.2009 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 .

В частині задоволення позовних вимог про визнання частково недійсним договору №1/2008 про пайову участь у будівництві добудови додаткових приміщень до існуючого приміщення офісу на АДРЕСА_3 , укладений між підприємцем ОСОБА_1 , підприємцем ОСОБА_5 , підприємцем ОСОБА_7 від 14.01.2008 в частині прав та обов`язків підприємця ОСОБА_5 - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Головуючий: