Апеляційне провадження №22-ц/824/1020/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «БМ Банк», третя особа: ОСОБА_1 про тлумачення змісту правочину,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року ПАТ «БМ Банк» звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором. Свій позов мотивував тим, що 30.07.2013 між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №24/88/300713, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 700 000,00 грн. зі сплатою 19,99 % річних терміном повернення до 29.07.2020. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника 30.07.2013 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №24/88/300713, відповідно до якого поручитель зобов`язався відповідати перед банком за виконання зобов`язань позичальника, що виникли з кредитного договору. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачами своїх кредитних зобов`язань станом на 18.08.2015 року утворилась заборгованість, яка з урахуванням уточнення та збільшення складається із: заборгованості по кредиту 683 798 грн. 98 коп., процентів 163 706 грн. 86 коп., пені 31 207 грн. 37 коп., що в сумі становить 927 125 грн. 97 коп., яку банк просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

У лютому 2016 року поручитель ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву про тлумачення змісту п.6, п.7 укладеного договору поруки №24/88/300713 від 30.07.2013 у взаємозв`язку з п.3 цього ж договору поруки. Свої вимоги мотивувала тим, що зі змісту укладеного договору не можливо прийти до однозначного висновку щодо настання строку, з якого рахується початок відповідальності поручителя. Зокрема п.6, п.7 укладеного договору передбачено саме наявність факту прострочення виконання позичальником зобов`язання та отримання поручителем письмової вимоги банку про необхідність погашення боргу за відповідача. Проте з п.3 укладеного договору поруки вбачається, що достатньо лише наявності факту прострочення грошових зобов`язань позичальником. В зв`язку з цим просила розтлумачити зміст правочину.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року основний позов задоволений частково. Присуджено до стягнення з позичальника на користь банка заборгованість за кредитним договором в розмірі 900 225 грн. 97 коп. Вирішено питання судового збору. У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в частині задоволення позовних вимог банку скасувати. Обґрунтував скаргу тим, що позивач звернувся до суду з вимогою солідарного стягнення з відповідачів зазначеної заборгованості, але судом питання солідарного стягнення не вирішувалася, в наслідок чого вся заборгованість стягнута тільки з нього. Крім того вказує, що в матеріалах справи наявний його зустрічний позов про визнання частково недійсним кредитного договору, який прийнятий до спільного розгляду, але по суті судом так і не вирішений. Зазначає, що банк на день подання заяви про збільшення та уточнення позовних вимог фактично не заявив вимогу дострокового повернення всієї суми кредиту та не переводив залишок строкової заборгованості за кредитом, строк сплати за яким не настав, тому висновок суду про стягнення всієї суми кредиту за відсутності доказів зміни банком кінцевого терміну погашення кредиту вважає таким, що прийнятий за недоведеністю обставин, що має значення для справи. Крім того вказує, що суд, задовольняючи позовні вимоги банку частково, судовий збір стягнув з нього повністю, що також не відповідає вимогам закону. За таких умов суд не повно та не об`єктивно розглянув справу, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому вважає, що рішення суду не ґрунтується на вимогах закону є необґрунтованим і підлягає скасуванню.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

В ході розгляду справи на підставі представлених доказів судом першої інстанції було встановлено факт невиконання кредитного договору позичальником, у зв`язку з чим за кредитом утворилася заборгованість, яка відповідно до умов договору та закону підлягає стягненню на користь банку з боржника. Належним чином було встановлено суму заборгованості за кредитом з урахуванням представлених до суду доказів про оплату частини боргу ОСОБА_1 . При цьому суд відповідним чином дослідив правомірність встановлення розміру процентної ставки, вірно вирішив питання щодо стягнення пені в межах позовної давності і у відповідності до ст.253 ЦК України. За таких умов суд першої інстанції вірно вирішив по суті зазначений позов, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянт оскаржує рішення суду лише в частині задоволення позовних вимог, в іншій частині рішення суду не оскаржується. При цьому зазначає, що суд фактично не розглянув його вимоги за зустрічним позовом про визнання частково недійсним кредитного договору. В той же час, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити вимогу, яка не була предметом розгляду у суді першої інстанції, відповідно якої сторони пояснення не давали, а суд першої інстанції рішення не ухвалював, а тому у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України зазначений довод не є предметом апеляційного розгляду. Не можуть бути вирішені вказані вимоги й шляхом направлення справи до суду першої інстанції для постановлення додаткового рішення по справі, оскільки таке рішення суд має право постановити у випадку, коли не було ухвалене відповідне рішення стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, в той час як вданому випадку така вимога взагалі судом першої інстанції не розглядалася. За таких умов вирішення вищезазначеної позовної вимоги в даному випадку можливе в окремому судовому позовному провадженні.

Колегія суддів апеляційного суду не може прийняти й посилання апелянта на невірність вирішення позову у зв`язку із стягненням заборгованість саме з нього, а не стягнута в солідарному порядку з обох відповідачів, як про те просив позивач. Як вірно зазначив суд першої інстанції, банком з метою забезпечення виконання зобов`язань боржника за кредитом було укладено з ОСОБА_2 договір поруки. В той же час рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19.02.2018 року вищевказану поруку ОСОБА_2 визнано припиненою, рішення суду з цього приводу набрало законної сили. За таких умов підстави для покладення солідарного обов`язку на поручителя в даному випадку відсутні, а сума заборгованості за кредитом підлягає стягненню саме з боржника за кредитним договором, яким є ОСОБА_1 .

Щодо посилання апелянта на те, що банк фактично не пред`являв вимогу дострокового повернення всієї суми кредиту та не переводив залишок строкової заборгованості за кредитом в строк сплати за яким він не настав, колегія суддів апеляційного суду вважає, що пред`явлення досудової вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором є правом, а не обов`язком сторони позивача. При цьому банк пред`являв позовну вимогу про стягнення всієї суми заборгованості, яка і є вимогою про дострокове погашення кредиту через невиконання його умов позичальником.

Зважаючи на наведене,колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача, що відповідає обставинам справи та не спростовується доводами апеляційної скарги. В той же час колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині вирішення питання розподілу судових витрат.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, то сплачена позивачем сума судового збору у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. За таких умов до стягнення підлягає 3548 грн. 03 коп.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставою для зміни судового рішення повністю або частково серед іншого є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «БМ Банк» судові витрати в розмірі 3548 (три тисячі п`ятсот сорок вісім) грн. 03 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько