ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 627/902/18 Головуючий суддя І інстанції Вовк Л. В.
Провадження № 22-ц/818/2774/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори у справах про визнання права власності
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 26 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Вовк Л.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, третя особа: ОСОБА_3 ,

встановив :

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що в жовтні 2017 року помер ОСОБА_4 , який мав на праві власності житловий будинок по АДРЕСА_1 . В жовтні 2017 року ОСОБА_4 надав довіреність своєму племіннику ОСОБА_3 на продаж вказаного житлового будинку. 12.10.2017 позивач купив у ОСОБА_3 житловий будинок, однак договір купівлі продажу посвідчений нотаріусом не був та не пройшов державної реєстрації, в зв`язку зі смертю ОСОБА_4 Прохав визнати право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити, оскільки за життя ОСОБА_4 склав заповіт на нього і він є спадкоємцем спірного майна.

Третя особа ОСОБА_3 просив позов задовольнити, пояснивши, що дійсно отримав гроші від позивача за продаж будинку, які витратив на лікування дядька ОСОБА_4 .

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 26 березня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, третя особа: ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути на його користь судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки при його ухваленні було порушено норми матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказав, що він діяв відповідно до закону та не міг передбачити передчасну смерть ОСОБА_4 Послався на те, що судом невірно було записано покази свідків. Зазначив, що не погоджується з мотивацією рішення суду із посиланням на ст.ст. 220, 640 ЦК України, оскільки у даному випадку нотаріальне посвідчення не відбулось внаслідок непередбачуваних обставин.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК Українипередбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_5 , відповідача ОСОБА_2 , а також третьої особи ОСОБА_3 , перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу про державну реєстрацію прав РКП « Краснокутське БТІ» від 29.03.2012 р. ОСОБА_4 є власником житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0, 2100 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по

АДРЕСА_1 , посвідченою державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори від 11.10.2017, підтверджується, що ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_3 управляти та розпоряджатися його власним майном (рухомим та нерухомим), а саме купувати, продавати, обмінювати та інше.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 12.10.2017 відбулася угода про купівлю продаж житлового будинку та земельної ділянки, що належить ОСОБА_4 , про що ОСОБА_3 надав розписку про отримання коштів у сумі 70 000, 00 грн. за продаж будинку в присутності двох свідків. Договір купівлі-продажу індивідуального житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 укладений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Допитаний по справі свідок ОСОБА_6 підтвердив, що дійсно ОСОБА_1 в його присутності передав гроші ОСОБА_3 за купівлю будинку.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 видане виконавчим комітетом Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області від 17.10.2017.

Згідно довідки Мурафської сільської ради від 02.07.2018 ОСОБА_4 на день смерті був зареєстрований сам по АДРЕСА_1 . По Мурафській сільській раді зареєстрований заповіт в Спадковому реєстрі за № 61178933 від 06.09.2017.

Як свідчить заповіт, посвідчений секретарем Мурафської сільської ради від 01.08.2017 ОСОБА_4 на випадок смерті заповідав своє майно ОСОБА_2 . Заповіт не змінений та не скасований.

Зі спадкової справи №09/2018, заведеної Краснокутською ДНК вбачається, що ОСОБА_2 звернувся з заявою у встановлений законом строк про прийняття спадщини. Однак, постановою державного нотаріуса від 06.06.2018, йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Крім того, матеріали спадкової справи містять заяву ОСОБА_3 , який також має намір прийняти спадщину після ОСОБА_4

Як пояснив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , у нього відсутні всі правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку, оскільки знаходяться у позивача по справі. Крім того, відповідач пояснив у судовому засіданні, що часто спілкувався з ОСОБА_7 , оскільки останній був братом його дружини, привозив йому продукти харчування, купував медичні препарати за власний рахунок, коли останній потрапив до лікарні.

Свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що дійсно ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в дружніх стосунках, він відвозив ОСОБА_2 до лікарні відвідати ОСОБА_4 , передавав продукти харчування, племінника спадкодавця ОСОБА_3 він ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що ОСОБА_2 часто відвідував ОСОБА_4 , перебували вони в дружніх відносинах, ОСОБА_3 він не бачив .

Допитана по справі свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що ОСОБА_4 хворів та вона надавала йому лікування.

Свідок ОСОБА_11 пояснила в суді, що проживала по сусідству з ОСОБА_4 . Коли останній потрапив до лікарні, приїхав його племінник ОСОБА_3 , який повідомив, що має намір продати будинок, бо потрібні гроші на лікування дядька. Племінник поховав свого дядька, а ОСОБА_2 участі в похованні не приймав.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 або його представник по довіреності ОСОБА_3 ухилилися від нотаріального посвідчення укладеного договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що ОСОБА_1 не є власником спірного майна, оскільки у встановленому законом порядку не набув права власності на нього, а тільки власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, предметом доказування у даній справі було наявність права власності ОСОБА_1 на спірний будинок.

Як було вірно зазначено районним судом, частинами 1, 4 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі -продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Частиною 1 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Нормою ч. 2 ст. 331 ЦК України закріплено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Документ, виданий ОСОБА_3 . ОСОБА_1 12.10.2017, за своєю формою та змістом не є договором купівлі-продажу будинку з наступних підстав.

Нормою ст. 635 ЦК України передбачена можливість сторін укласти попередній договір, за якою попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Розписка від 12.10.2017, видана ОСОБА_3 не може вважатись попереднім договором, оскільки в ній немає волевиявлення сторін щодо надання їй сили попереднього договору, та за формою вона не відповідає формі договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Судам у абзаці 2 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» було надано роз`яснення, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Таким чином, районний суд дійшов обґрунтованого і належним чином мотивованого висновку про те, що у ОСОБА_13 не виникло права власності на спірний будинок, що є підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що у даному випадку не має правового значення, які саме причини зумовили неможливість дотримання вимоги закону про нотаріальне посвідчення та реєстрацію такого правочину, оскільки право власності на нерухоме майно не було зареєстроване у встановленому законом порядку.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом в оскаржуваному рішенні невірно було відтворено зміст показів свідків, оскільки факти та обставини, що становлять предмет доказування у даній справі відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України повинні бути підтверджені належними письмовими доказами, а не показами свідків.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Питання про перерозподіл судових витрат не вирішується на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 26 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 18 червня 2019 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.