КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/7272/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2018 року у складі судді Батрин О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 кошти у розмірі 192 345 грн. 95 коп. за прострочення виконання грошових зобов`язань та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Печерського районного суду м.Києва у справі №2-1375-1/07 від 12.12.2007 року стягнуто з ОСОБА_2 на його користь кошти в сумі 52 728 грн. та 5 000 грн. моральної шкоди, а всього стягнуто 57 728 грн.

Проте, у вересні 2016 року відповідач частково повернув позивачу суму боргу в розмірі 49 495 грн. Оскільки ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики виконав з порушенням строку, то позивач просив на підставі ст.625 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати, розраховані останнім за період від квітня 2008 року до лютого 2018 року. Крім того, позивач вважав, що діями відповідача, що полягають у неповерненні належних йому коштів, йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінив в 50 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 26 038 грн. 61 коп. а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про ухвалення рішення суду про стягнення на його користь з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 192 345 грн. 95 коп. за прострочення виконання грошових зобов`язань та в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі ст.625 ЦК України є наявними підстави для стягнення 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат в межах встановленого законом трирічного строку.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, тог суд вважав, що вони до задоволення не підлягали, оскільки спір виник з договірних відносин, якими не передбачено відшкодування моральної шкоди позивачу і вимоги про відшкодування моральної шкоди та її розмір позивачем не обґрунтовані та суду не доведені.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 2-1375-1/07 від 12.12.2007 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 52 728 грн. та 5 000 грн. моральної шкоди, а всього стягнуто 57 728 грн. (а.с.16-17). Станом на 14.05.2008 вказане рішення суду набрало законної сили.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі №757/62446/16-ц від 23.11.2007 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 8 375,5 доларів США, що становить 223 123 грн. 32 коп. (а.с.24), яке постановою Апеляційного суду міста Києва від 07.02.2008 року скасовано та постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с.25-28).

Зазначене рішення Печерського районного суду міста Києва від 12.12.2007 року не виконано, даних та належних доказів, які б спростували факт виконання означеного рішення суду учасниками справи суду не надано і матеріали справи такі дані не містять.

Згідно зі ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 2. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Отже, зобов`язанням є правовідношення сторін, зміст якого становлять цивільні права та обов`язки.

За ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до матеріалів справи у даній справі спір виник з приводу стягнення коштів у зв`язку з простроченням виконання зобов`язань за договором позики, що є грошовим зобов`язанням в розумінні ст.625 ЦК України.

Так як спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням грошового зобов`язання, то до них, як вірно зазначив суд, застосовуються норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Отже, доводи відповідача про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положення ст.625 ЦК України є безпідставними.

За нормою цієї статті нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі №6-113цс14.

За наведеного у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання суд дійшов вірного висновку про наявність підстав згідно зі ст.625 ЦК України для стягнення 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат.

Визначаючи розмір 3% річних від простроченої суми, інфляційних втрат та період прострочення виконання грошового зобов`язання, суд, враховуючи положення ст.257 ЦК України, відповідно до якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, вірно виходив з наявних в матеріалах справи даних про часткове повернення боргу позивачу у вересні 2016 року, у зв`язку з чим прийшов до правильного висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми в розмірі 57 728 грн. за період від 16.03.2015 до 30.09.2016 року, що відповідно склало 2 676 грн. 05 коп. та інфляційні втрати за вказаний період в розмірі 23 362 грн. 56 коп. Інших даних та належних доказів, які б підтверджували розмір повернутого у вересні 2016 року позивачу боргу та відповідно залишку боргу суду не було надано.

Отже, вимоги позивача, заявлені в межах встановленого законом трирічного строку підлягали до задоволення, а доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку зі спливом позовної давності були безпідставними та необгрунтованими.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то вони до задоволення не підлягали, так як даний спір виник з договірних відносин, якими не передбачено відшкодування моральної шкоди позивачу.

Крім того, як зазначено судом, вимоги про відшкодування моральної шкоди та її розмір позивачем не обґрунтовані та суду не доведені.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову і стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів в розмірі 26038 грн. 61 коп та стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судового збору в розмірі 704 грн.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 червня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: