Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/428/19
Провадження № 2/480/493/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого- судді Войнарівського М.М.

при секретарі Трифонової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. -

ВСТАНОВИВ:

14.03.2019року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_2 . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що починаючи з листопада 2018 року разом з позивачкою мешкає її онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в зв`язку з тим, що мати дитини, донька позивачки- ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батько дитини, відповідач по справі ОСОБА_3 , перебував у законному шлюбі з ОСОБА_4 . В даному шлюбі народилася донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Але враховуючи те, що на момент народження дитини, батько дитини мав проблеми з законом та перебував під вартою з липня 2003року по жовтень 2003 року, в подальшому мав ще декілька судимостей, тому участі у вихованні дитини не приймав. Офіційно подружжя розлучилося ІНФОРМАЦІЯ_3 р. З моменту народження дитини та по теперішній час відповідач ОСОБА_3 участі у вихованні доньки не приймає. Навчанням дитини у школі не цікавиться, допомоги а ні моральної, а ні психологічної не надає. Крім того відповдач ОСОБА_3 не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про що надав письмову згоду.

Позивач у судове засідання не з`явилася,при цьому налала суду заяву,в якій позов підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі,зазначивши,що позов визнає та не заперечує проти його задоволення.

Представник третьої особи Огран опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився при цьому подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності,стосовно позовних вимог покладається на розсуд суду.

Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідач ОСОБА_3 є батьком неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про її народження серія НОМЕР_1 від 12.02.2003року (а.с.3).

Мати дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 про що свідчить свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 , видане Новобузьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області серія НОМЕР_2 від 09.11.2018р.(а.с.5)

Згідно характеристики наданої Михайлівською сільською радою відповідач ОСОБА_3 не працює, на обліку в центрі занятості не перебуває.(а.с.15)

Відповідно до листа Червонобаштанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів від 01.02.2019 року за №17 за період навчання ОСОБА_2 - її батько,відповідач по справі ОСОБА_3 не цікавився життям дитини,не відвідував навчальний заклад,не спілкувався з педагогічним колективом. (а.с.13)

У своєму висновку служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, виконуючої функції органу опіки та піклування вважає доцільним позбавити відповідача ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до його доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.17)

Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право р постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, відповідач не приділяв належної уваги розвитку своєї доньки,не піклувався про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувався з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення та не створював умов для отримання дитиною належної освіти.

При вирішенні справи суд приходить до висновку, що така поведінка відповідача є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема.

Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини тому позов у частині позбавлення відповідача батьківських прав підлягає задоволенню.

Натомість позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь опікуна або навчального чи іншого закладу де буде в подальшому перебувати дитина аліментів на утримання ОСОБА_2 у розмірі ј частини від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з їх передчасністю.

Разом з тим, позивач не позбавлений права звернення до суду з вказаними вимогами в подальшому.

За приписами частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тому, з відповідача підлягає стягненню сума судового збору, а саме сума у розмірі 768,40 грн відповідно до частини задоволених вимог.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 32, 48, 51, 55, 129, 129-1Конституції України, ст.ст. 150, 155, 164-166, 170, 180 Сімейного кодексу України,ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»,

ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-289, 430Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів- задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; паспорт серія НОМЕР_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ; зареєстрованого АДРЕСА_1 ) батьківських прав відносно доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; паспорт серія НОМЕР_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ; зареєстрованого АДРЕСА_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя М. М. Войнарівський

09.10.2019