П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/15344/18

Провадження № 22-ц/4815/766/19

Головуючий у Рівненському районному суді: Гнатущенко Ю.В.

Місце, час і дата ухвалення рішення суду:

об 11 год. 18 хв. 11.03.2019 в м. Рівне

Повний текст рішення суду складено: 15.03.2019

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Гордійчук С.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача: ОСОБА_3 ;

відповідача: Мороз Людмила Святославівна ;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Мороз Людмили Святославівни на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 11 березня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року в суд звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини. Позов умотивовувала тим, що вони з відповідачем є батьками ОСОБА_5 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте проживають окремо, спільним побутом не пов`язані, а спір про місце проживання сина відсутній. Домовленості щодо утримання сина достягнути не вдалося. Дитина проживає та перебуває на утриманні позивача, відповідач же не надає матеріальної допомоги. Він нехтує своїми батьківськими обов`язками і не надає відповідної матеріальної допомоги на утримання дитини, що зумовило її звернутись до суду з відповідним позовом.

За наведеного просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь кошти (аліменти) на утримання сина, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 3 000 гривень, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2018 року позовну заяву передано за підсудністю Рівненському районному суду Рівненської області.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

У поданому на позов відзиві представник відповідача - адвокат Мороз Л.С. просила у задоволенні позову відмовити. Покликалась на те, що відповідач є особою з інвалідністю третьої групи безстроково та отримує пенсію по втраті працездатності у сумі 1 497 гривень і інших доходів не має. При цьому позивач на надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що її довіритель має можливість сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 гривень.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 11 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову 16 серпня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 704,80 гривень судового збору.

На рішення суду представником відповідача - адвокатом Мороз Л.С. подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність та необґрунтованість, що полягали у неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначала, що у порушення вимог чинного законодавства позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі, який є більшим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто 1 013, 50 гривень. Не знайшли такі вимоги свого підтвердження і в судовому засіданні. В свою чергу, суд першої інстанції не взяв до уваги те що ОСОБА_2 , як особі з інвалідністю третьої групи безстроково, протипоказана важка фізична праця, у зв`язку з чим він на даний час ніде не працює, а єдиним джерелом його доходу є пенсія. В разі вступу в законну силу оскаржуваного рішення відповідач буде позбавлений можливості сплачувати вказані аліменти, оскільки розмір стягуваних аліментів перевищуватиме його щомісячну пенсію.

За наведених мотивів просила рішення суду першої інстанції скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не подавалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи представника відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з такого.

Як встановлено, і це не заперечується сторонами, що вони є батьками ОСОБА_5 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 31 грудня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, де в книзі актових записів зроблено запис № 3407.

Син проживає разом зі своєю матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Відповідно до довідки МСЕ 088975 відповідач є особою з інвалідністю третьої групи з 2001 року безстроково; йому протипоказана важка фізична праця.

Між тим, він будь-якої матеріальної допомоги дитині не надає, порушуючи свої батьківські обов`язки з утримання спільного сина. З огляду на недодержання ним законних зобов`язань з утримання дитини та ненадання їй матеріальної допомоги між сторонами й виникли спірні правовідносини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №78912 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст.ст. 18 і 27).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Аналіз даних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, має бути виконаний батьками з урахуванням принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Забезпечення цих інтересів має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.

Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" встановлено прожитковий мінімум для дитини від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року в 2027 гривень. Тобто визначений місцевим судом розмір аліментів був більшим від встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В той же час для його призначення суду необхідно виходити з достатності заробітку платника аліментів, чого не зроблено, адже не підтверджено факт його працевлаштування.

Враховуючи наведене, районний суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову та визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі - 1500 гривень щомісячно.

Доводи представника відповідача про те, що на даний час він не працює, жодних доходів окрім пенсії, не отримує, а стягуваний розмір аліментів завищений, не беруться до уваги, позаяк відсутність офіційного працевлаштування не є підставою для зменшення визначеного судом розміру аліментів, який відповідає інтересам та потребам дитини та є необхідним для забезпечення дитині належних умов для її фізичного, розумового, морального та соціального розвитку. Суд попередньої інстанції правильно врахував, що відповідач є особою з інвалідністю, однак може працювати і виконувати свій батьківський обов`язок.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд повно і правильно з`ясував обставини справи, оцінив наявні докази у їх сукупності та належним чином застосував до спірних відносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що спростовуються правильністю висновків суду.

Згідно із ч. 1 ст. 367 суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Мороз Людмили Святославівни залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 11 березня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.О. Гордійчук