13.06.2019 227/1215/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Мацишин Л.С.,

за участю

секретаря судового засідання: Харькової Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

25 березня 2019 року позивач звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 , про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що вона є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 . 2/3 частини цієї квартири у рівних частках належать її синам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. 22 січня 2006 року в зазначеній квартирі був зареєстрований відповідач, з яким вона розірвала шлюб 09 грудня 2008 року, та який після цього продовжував мешкати в зазначеній квартирі до квітня 2015 року, після чого місце проживання змінив, але з реєстрації місця проживання в зазначеній квартирі не знявся. Відповідач не проживає в зазначеній квартирі понад один рік, тому позивач просить задовольнити позов.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Проте, звернулася до суду з заявою про розгляд справи без її участі, в якій заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі і шляхом опублікування оголошення на офіційному сайті судової влади України. З заявою про відкладення розгляду справи з повідомленням причин неявки до суду не звертався.

Згідно ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій статті.

За вказаних обставин, з урахуванням вимог ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, у відсутності сторін.

З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, суд вважає, що позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22 січня 1998 року у рівних частках належить ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14 березня 2019 року. (а.с.6-7)

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло від 22 січня 1998 року, свідоцтво видане Бюро по приватизації житла при Добропільському Управлінні соціальної сфери МГК "Добропіллявугілля" на підставі розпорядження від 20 січня 1998 року № 7395.

Згідно розпорядження органу приватизації №7395 від 20 січня 1998 року ОСОБА_1 звернулася з заявою згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду"про безоплатну приватизацію квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 грудня 2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , якого було зареєстровано 10 жовтня 1995 року, було розірвано. (а.с.12-13)

Таким чином, вищенаведеним рішенням підтверджується, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивача.

Як вбачається з довідки Відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 27 лютого 2019 року про склад сім`ї, за вищевказаною адресою зареєстровані позивач, відповідач ОСОБА_2 , 1996 року народження, та син ОСОБА_3 , який є співвласником квартири (а.с.8) Що також підтверджується витягом з домової книги для прописки громадян у кв. АДРЕСА_2 (а.с.9-11), а також відповіддю відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 29 березня 2019 року підтверджується, що відповідач зареєстрований за вказаною адресою з 24 січня 2006 року. (а.с.18)

Актом комісії Приватного підприємства «Добропільська ремонтно-експлуатаційна служба «Південний» від 19 лютого 2019 року підтверджується, що ОСОБА_2 , 1961 року народження, у кв. АДРЕСА_2 зареєстрований, але не проживає з квітня 2015 року. (а.с.14)

Як вбачається із заяв синів позивача - співвласників вищенаведеної квартири ОСОБА_3 , який проживає у цій квартирі, та ОСОБА_4 , який проживає за адресою АДРЕСА_3 , останні не заперечують щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування кв. АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316. 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно пункту 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, крім іншого, житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

У зв`язку з вищенаведеним, 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 , яка належить позивачу, до спільної сумісної власності подружжя не відноситься.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Як роз`яснено у пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач є одним із співвласником спірного житла, а відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, який понад один рік без поважних причин не мешкає в квартирі АДРЕСА_2 , а інші співвласники квартири не заперечують щодо задоволення позовних вимог, суд вважає, що він втратив право користування спірним житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

Керуючись ст. 405 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 12, 81, 263-265, 274-279, 353-355 Цивільного процесуального Кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Добропільський міськрайонний суд Донецької області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подано апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Л.С. Мацишин

13.06.2019