Єдиний унікальний номер справи 358/1413/18
Провадження №22-ц/824/5196/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 04 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки і піклування Богуславської районної державної адміністрації Київської області про стягнення аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, обґрунтовуючи його наступним:

Позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 28.11.2007 року, рішенням суду від 18.12.2014 року шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2007 року народження. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, відповідач добровільно участі у матеріальному утриманні дитини не приймає, але весь час спілкується з дитиною і приймає участь в його вихованні. Неповнолітній син проживає разом із позивачем, усі обов`язки по його утриманню вона несе самостійно. Спір щодо місця проживання дитини відсутній. Дитина постійно потребує витрат на забезпечення її нормального способу життя, але позивач не взмозі це самостійно забезпечити. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі ј частини всіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття.

До початку розгляду справи по суті відповідач подав зустрічний позов про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, і до досягнення дитиною повноліття. Свій позов мотивував тим, що з моменту народження сина і по даний час неповнолітня дитина проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Матір дитини матеріальної допомоги на утримання спільної дитини не надає і безпідставно звернулася до суду з позовом про стягнення з нього аліментів.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 04 січня 2019 року в задоволенні вищезазначених позовів відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині відмови в задоволенні основного позову, позивач подала апеляційну скаргу, вважає, що ухвалене рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні всіх обставин справи. Зазначає, що під час розгляду справи суд зосередив свою увагу на з`ясуванні обставин щодо місця проживання дитини, і повністю залишив поза увагою обставини щодо належності виконання батьками своїх обов`язків по матеріальному утриманню дитини. Крім того зазначає, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Наголошує на тому, що її звернення до суду полягає в тому, що відповідач як батько дитини добровільно не виділяє коштів на утримання сина, переклавши таку турботу виключно на неї, та не бажає домовлятися про його участь в матеріальному утриманні сина. Саме тому суд мав би вирішити цю справу не на підставі ст.189 СК України, а на підставі ст.180 СК України. За таких умов суд не повно та не об`єктивно розглянув справу, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому рішення в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позову.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Положеннями ст. 180 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Порядок встановлення способів виконання батьками вищевказаного обов`язку утримувати передбачений положеннями ст. 181 СК України. Зокрема положеннями ч. 1-3 вказаної норми встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

З аналізу вказаної норми вбачається, що право на стягнення аліментів на утримання дитини в судовому порядку має той з батьків, з ким проживає така дитина, за умови неналежного виконання обов`язку з матеріального забезпечення дитини іншим з батьків.

В ході розгляду справи судом було належним чином встановлено, що дитина сторін проживає у обох батьків одночасно, а саме вдень - у матері, а ночує у батька. Спору з цього приводу сторони не мають, що вони підтвердили й в ході розгляду справи. При цьому а ні позивач, ні відповідач не надали суду належних та достовірних доказів з приводу того, що саме ним несеться тягар утримання дитини, а інша сторона ухиляється від такого обов`язку.

Свою незгоду з рішенням суду апелянт обґрунтовує тим, що судом невірно вирішено справу і необґрунтовано відмовлено у стягненні аліментів з відповідача по справі, оскільки хоч дитина і проживає у обох батьків, але тільки вона несе матеріальні витрати по її утриманню. Зазначена позиція апелянта не може бути прийнята колегією суддів апеляційного суду.

Відповідно до роз`яснень пунктів 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.06.2006 року №3 передбачено, що згідно з ч. 1 ст. 181 СК способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зазвичай, при проживанні дитини о одним із батьків здійснення утримання дитини саме ним презюмується, відтак на іншу сторону покладається обов`язок доведення факту надання матеріального утримання дитини. В даному ж випадку дитина, незважаючи на те, що батьки проживають в різних місцях, проживає одночасно з обома з них, а саме вдень - матір`ю, вночі - батьком. За таких умов, з урахуванням наведених процесуальних норм сторонами по справі на підтвердження їх позиції мали б бути надані до суду докази як з приводу того, що саме вони здійснюють матеріальне утримання дитини, так і з приводу того, що інший з батьків ухиляється від такого обов`язку. В той же час вказаний обов`язок доведення обома сторонами виконано не було, їх посилання залишилися недоведеними, відтак суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення як первісного, так і зустрічного позову.

Окрім наведеного, колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією суду першої інстанції, який, враховуючи обставини справи, звернув увагу сторін на можливість врегулювання даного питання в порядку, передбаченому ст.189 СК України, зокрема шляхом укладання письмового договору задля непорушення прав та інтересів спільної дитини та з метою забезпечення її гідним матеріальним утриманням, достатнім для задоволення її життєвих потреб. В той же час колегія зважає, що у задоволенні первісного позову було відмовлено не у зв`язку з наведеною правовою нормою, як на те посилається апелянт, а саме у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що зазначені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть доводити незаконність оскаржуваного рішення суду. Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи відповідно до наявних у ній на час розгляду матеріалів та представлених сторонами доказів, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, рішення є законним та обґрунтованим, правові підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 04 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Д.О. Таргоній

К.П. Приходько