Єдиний унікальний номер 227/7154/13-к Номер провадження 22-ц/804/2494/19
Головуючий у 1-й інстанції Мацишин Л.С.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Никифоряка Л.П., Халаджи О.В,

за участю секретаря Ситніка Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 227/7154/13-к за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої злочином, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2019 року (суддя Мацишин Л.С., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Добропілля Донецької області, текст повного судового рішення складено 19 липня 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року на підставі ухвали Апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2018 року, якою вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2014 року щодо ОСОБА_2 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_1 скасовано, та направлено його на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства, надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої злочином.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 13 вересня 2013 року вона були побита ОСОБА_2 , в результаті чого їй були спричиненні тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я у вигляді струсу головного мозку та травми ноги. В результаті чого вона отримала сильний психологічний стрес та їй була завдана моральна шкода, яка полягає в порушенні нормальних життєвих зв`язків, через неможливість продовжувати активну громадську діяльність, також вона відчуває постійні фізичні, душевні і психологічні болі. Моральну шкоду оцінює в 800 тис грн., розмір якої вона обґрунтовує тим, що вона перенесла фізичний біль, після нанесених тілесних ушкоджень ходила з розбитим обличчям, це їй приносило дискомфорт, після отриманих травм та тривалого лікування вона не могла приділяти час своїй дитині, також через перебування на лікарняному вона втратила престижну роботу. Крім того, розмір моральної шкоди вона обґрунтовує тим, що під час спільного проживання з ОСОБА_2 вона постійно переживала стрес. Також в розмір моральної шкоди вона заклала кошти на лікування та оперативне втручання серця, на санаторно-курортне лікування, на відновлення свого здоров`я.

Розмір матеріальної шкоди позивач обґрунтувала наступним.

Вартість ліків, які вона витратила на своє лікування станом на сьогоднішній день складає 8 387,75 грн., а на момент придбання вона становила 5 673,40 грн.

Витрати на ломбардні послуги - 16 957,12 грн., які полягали в тому, що під час лікування вона вимушена звертатись до послуг ломбардів, оскільки їй потрібні були кошти на утримання та навчання свого сина, на їхнє харчування та оплату комунальних послуг.

Втрачений заробіток - 1 214,26 грн., оскільки на момент вчинення відносно неї злочину вона перебувала у відпустці і їй було виплачено відпускні та матеріальну допомогу, але у зв`язку з тим, що вона була на лікарняному матеріальну допомогу у розмірі 1 214,26 грн. з неї було утримано.

Втрати доходу від підприємницької діяльності з надання послуг по ремонту взуття - 14 000 грн., які вона не отримала за період перебування на лікарняному, розмір якого вона вираховувала з середньостатистичних розмірів доходу за два місяці відповідно до декларації про доходи.

Просила стягнути з відповідача в її користь 800 000 грн. моральної шкоди та 40 559,13 грн. матеріальної шкоди, яка складається, з: 8 387,75 грн. - вартість ліків, 1 214,26 грн. - втрачений заробіток, 16 957,12грн. - витрати на ломбардні послуги, 14 000 грн. - втрати доходу від підприємницької діяльності.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 130,00 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

На вказане судове рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції фактично прийнято витрати позивача лише на суму 130,00 грн. по тим лікам, які були зафіксовані у лікарському призначенні, без врахування деяких медичних довідок за 2013 рік та усіх наявних фіскальних чеків на придбання медичних препаратів, які містяться у справі, та без врахування того, що інші ліки, які приймала позивач саме в період перебування на лікарняному, за своїми характеристиками застосовуються саме для лікування черепно-мозкової травми та мають безпосереднє відношення до лікування й поліпшення здоров`я позивача, яке похитнулося саме від неправомірних дій відповідача. Окрім того, вартість придбаних позивачем медикаментів, які фігурують у даній справі, станом на 20.05.2019 року складає 8 387,75 грн., що підтверджується медичною довідкою з аптеки «Глорія № 53» від 20.05.2019 року. Отже, на думку скаржника, враховуючи цінову інфляцію, матеріальні збитки позивача на цей час змінилися з 5 673,40 грн. до 8 387,75 грн.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно повністю відмовив у її вимогах щодо стягнення з відповідача втраченого заробітку в розмірі 1 214,26 грн., втраченого доходу з підприємницької діяльності в розмірі 14 000,00 грн. та витрат на ломбардні послуги в сумі 16 957,12 грн.

Вказує, що судом безпідставно частково задоволено вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди лише в сумі 10 000,00 грн., без врахування того, що з моменту отримання тілесних ушкоджень нормальні життєві умови та зв`язки позивача не відновлено, її фізичні та душевні страждання продовжуються й по цей час. Тривалість подібних страждань позивача - майже шість років. На цей час позивач продовжує обстеження та лікування, у тому числі санаторно-курортне, на що потрібні чималі кошти. Тобто, судом не враховано фактичну і дійсну глибину та ступінь страждань позивача, що підтверджується матеріалами справи.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

Позивач ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги.

Відповідач справи в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Згідно із частиною 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2014 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у вигляді одного року обмеження волі. Відповідно до ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік. Відповідно до ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_2 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої системи, повідомляти ці органи про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися в ці органи для реєстрації. Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди залишено без розгляду, роз`яснено потерпілій ОСОБА_1 про право звернутися до суду із вказаним позовом в порядку цивільного судочинства. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 1000 ( одна тисяча) гривень. В інший частині позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2018 року вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2014 року щодо ОСОБА_2 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_1 скасовано, та направлено його на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. В решті вирок залишений без змін.

Відповідно до висновку експерта №258 від 10 грудня 2013 року, згідно якого при огляді, зверненні за медичною допомогою та лікуванні у ОСОБА_1 були наступні тілесні ушкодження: забій лівої надбрівної дуги, синець правого стегна в нижній третині, струс головного мозку, які утворилися від ударної дії тупих предметів, можливо, в зазначений термін і за вказаних обставин. Синець правого стегна відноситься до легких тілесних ушкоджень. Забій лівої надбрівної дуги, струс головного мозку відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я як вимагають для свого лікування термін понад 6, але не більше 21-го дня. Тривалий термін лікування, що перевищує 21 день, при оцінці ступеня тяжкості тілесних ушкоджень до уваги не приймався, так як згідно з методичними рекомендаціями до оцінки ступеня тяжкості струс головного мозку, дане пошкодження є найбільш легким ушкодженням, що характеризується нетривалими функціональними порушеннями, нормалізується в межах першої, початку другого тижня.

Згідно з листком непрацездатності серії АГК №505990 ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні з діагнозом струс головного мозку з 16 вересня 2013 року по 12 жовтня 2013 року.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини 1 статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з наступними змінами) роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Зі змісту частини 1 ст. 1195 ЦК України випливає, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, складається з втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Тобто, на користь потерпілого відшкодовуються витрати, які пов`язані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоров`я.

Згідно із частиною 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу, про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи, що дії відповідача по заподіянню тілесних ушкоджень позивачу були встановлені вироком суду, який в частинні визнання його винним та призначення покарання набрав законної сили, а отже відповідно до вимог частини 6 ст. 82 ЦПК України ці обставини про правові наслідки дій ОСОБА_2 не підлягають доказуванню та є обов`язковими для суду, що розглядає справи.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до довідки Комунального закладу «Добропільський центр первинної медико-соціальної допомоги» амбулаторія №1, за період з 16 вересня 2013 року по 12 жовтня 2013 року ОСОБА_1 з діагнозом ОЧМТ приймала: Пірацетам - 10 амп., Актовегін - 10 амп., Магнію сульфат - 10 амп., Нейротропин - 10 амп., L-лізин 5 амп., Прамістар - 120 табл., Неуробекс - 90 табл., Білобіл - 90 табл., Рибоксин - 90 табл., Нуклео ЦМФ - 90 табл, Цефаксон 500 - 120 табл . (а. с. 76)

На підтвердження понесених витрат на лікування позивач надала фіскальні чеки, в яких зазначено ТОВ ЗТФ «АРНІКА» аптечний пункт з переліком медичних препаратів (а. с. 108 - 109).

Так, звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у сумі 8 000 грн., проте збільшивши позовні вимоги вказала, що вартість придбаних позивачем медикаментів , враховуючи цінову інфляцію, станом на 20 травня 2019 року збільшилась з 5 673,40 грн. до 8 387,75 грн.

Згідно з наданими позивачем копіями фіскальних чеків, медичні препарати, які збігаються із призначенням лікаря згідно довідки від Комунального закладу «Добропільський центр первинної медико-соціальної допомоги» амбулаторія №1, є Нейротропин (6 шт.) - по 18,70 грн., кожна, на загальну суму 112,20 грн., Магнію сульфат (4 шт.) по 70 коп. на загальну суму 2,80 грн., 16 шприців на загальну суму 15 грн. Тобто загальна сума на придбання медичних препаратів, які узгоджуються з призначенням лікаря, становить, яку понесла та підтвердила позивач 130 грн.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» роз`яснено, що при розгляді позову мають бути наведені докази, якими підтверджується шкода, а також наведені розрахунки сум, що підлягають стягненню.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги щодо витрат на лікування, виходив з того, що такі вимоги є частково обґрунтованими в сумі 130,00 грн.

Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що відповідає фактичним обставинам справи та наданим доказам. Суд також правильно зазначив, що інші витрати на придбання медичних препаратів, які зазначені в наданих позивачем фіскальних чеках, не підтверджують зв`язку між даними витратами на лікування та тілесними ушкодженнями, які позивач отримала 13 вересня 2013 року, оскільки не були призначені лікарем у зв`язку з цим.

З огляду на вищезазначене, апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги в цій частині як такі, що суперечать фактичним обставинам справи.

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я передбачено статтею 1195 ЦК України.

Відповідно до пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю.

Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища. Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості у звичайних або спеціально створених умовах. Інваліди II групи з вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках.

Отже, на підставі цих відомостей суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.

Відповідно до пункту 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317 міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням своїх трудових обов`язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров`я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо).

Таким чином, належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок МСЕК з визначенням відсотка втрати працездатності.

В матеріалах справи є довідка до акту огляду МСЕК серія 10 ААА № 392465 від 10 травня 2011 року згідно з якою ОСОБА_1 встановлена безстроково ІІ група інвалідності, причина інвалідності - загальне захворювання. Тобто, позивачу первинно встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням. Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 пояснила, що їй не встановлено втрату професійної чи загальної працездатності як під час огляду МСЕК в 2011 році, так і після отриманих тілесних ушкоджень в 2013 році, які заподіяв ОСОБА_2

А тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволенні позовних вимог про відшкодування втраченого заробітку в розмірі 1 214,26 грн.

Суд першої інстанції також правильно відмовив в задоволенні позовних вимог стосовно відшкодування втрати доходу від підприємницької діяльності та витрат на ломбардні послуги. В свою чергу, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не впливають на висновки суду, оскільки фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням.

Що стосується доводів апеляційної скарги про безпідставність стягнення моральної шкоди лише в сумі 10 000,00 грн., та невідповідність зазначеної суми моральним стражданням, яких зазнала позивач у зв`язку з неправомірними діями відповідача, то вони апеляційним судом відхиляються з огляду на таке.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав передбачено ст. 23 ЦК України.

Згідно із частиною 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При визначення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції керувався засадами розумності, виваженості та справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, врахувавши глибину та ступінь моральних і фізичних страждань позивача, яких вона зазнала внаслідок отриманої травми.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих стосунках.

Колегія суддів вважає, що розмір морального відшкодування в сумі 10 000,00 грн., визначений судом першої інстанції із врахуванням наведених доводів, принципів розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. І такий розмір визначається судом, виходячи з конкретних обставин справи.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: Л.П. Никифоряк

О.В. Халаджи

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач В.Б. Азевич