ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2019 року м. Чернівці

справа № 724/1427/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н.К.,

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Ковальчук Н.О.

за участю: позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та його представника Ватаманюка В.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 4 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Гураль Л.Л.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Посилалася на те, що 27 квітня 2015 року зареєструвала з відповідачем шлюб, який розірвано рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 серпня 2017 року. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що з 2012 року вони з відповідачем по дату реєстрації шлюбу проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Маючи намір створити сім`ю, вони вирішили разом поїхати на роботу в Російську Федерацію щоб заробити кошти на будинок. Там вони проживали та працювали в м. Сосновий Бор Ленінградської області та враховуючи те, що місто було закрите, їм видали перепустки: відповідачу НОМЕР_3 від 1 жовтня 2013 року по 1 січня 2014 року, а їй НОМЕР_4 від 12 грудня 2013 року по 12 червня 2014 року. Дані обставини також підтверджуються копіями міграційних карт, копією трудової книжки позивачки та копіями страхових полісів на ім`я позивачки та відповідача.

Крім того, факт проживання однією сім`єю за період з грудня 2014 року по квітень 2015 року підтверджується довідкою Клішковецької сільської ради, копією акту підключення до мережі Інтернет будинку АДРЕСА_2 накладною №244 на замовлення дверей в цей будинок.

Проживаючи у фактичних шлюбних відносинах, ними було набуто нерухоме майно, що є їхньою спільною сумісною власністю як подружжя.

Зокрема, 27 квітня 2015 року приватним нотаріусом Хотинського нотаріального округу Мартинюком В.А. був посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_2 та зареєстровано право власності за відповідачем ОСОБА_2

Посилаючись на вказані обставини просила суд:

-встановити факт проживання однією сім`єю з відповідачем без шлюбу в період часу з січня 2012 року по 27 квітня 2015 року;

-визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок АДРЕСА_2 ;

-визнати право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_2 ;

-визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га;

-визнати право власності за ОСОБА_1 на Ѕ земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 4 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що суд першої інстанції неправильно оцінив докази по справі. Зокрема, висновок суду першої інстанції про те, що наявні в матеріалах справи перепустки, міграційні карти, страхові поліси щодо проживання сторін в Російській Федерації, факт підключення будинку до мережі Інтернет та замовлення дверей не є підставами для визнання майна сумісним, спростовуються показами свідків, які були допитані в судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_5 повідомила суду, що їй відомо про проживання ОСОБА_1 з відповідачем однією сім`єю та те, що вони разом поїхали в Російську Федерацію з метою заробити кошти для придбання власного будинку.

Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що є знайомою як позивача, так і відповідача. Їй відомо, що вони проживали разом в Російській Федерації. В період з 2013 року вона також там проживала і неодноразово спілкувалася з позивачкою та відповідачем по скапу.

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_7 - його матір, хоч і намагалася заперечити факт спільного проживання, однак своїми суперечливими показами підтвердила факт спільного проживання сторін. Свідок пояснила суду, що у 2013 році її син ОСОБА_2 сказав, що має намір одружитися з ОСОБА_1 та в подальшому забрав її з собою в Росію на заробітки. В кінці 2014 року син зателефонував батькам та попросив впустити ОСОБА_1 проживати в спірний будинок.

Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 пояснили суду, що проживають по сусідству і їм відомо, що у вказаному будинку позивачка почала проживати з кінця 2014 року до квітня 2015 року. Крім того, ОСОБА_13 пояснила, що бачила як ОСОБА_1 проводила ремонт у вказаному будинку та готувала його до релігійного обряду освячення, на якому на запрошення позивачки свідок була також присутня.

Також вважає, що судом першої інстанції не надана належна оцінка довідці Клішковецької сільської ради з якої вбачається, що сільською радою підтверджується факт її спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без шлюбу з грудня 2014 року по квітень 2015 року, яка видана на підставі комісійного опитування громадян депутатами сільської ради відповідного округу.

Крім того, вважає, що судом першої інстанції не враховано, що підключення до мережі Інтернет з технічного боку вимагає укладення договору з провайдером мережі, прокладення кабелів до будинку та інших технічних приладів, що на той час у сільській місцевості коштувало значних грошових витрат, тому можливо було тільки за спільні кошти з відповідачем.

Відповідачем в суді першої інстанції не заперечувався і той факт, що вона спільно з ним проводила ремонт будинку, під час якого проводилась заміна дверей.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_2 - Ватаманюк В.В. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 4 березня 2019 року залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2012 року по 27 квітня 2015 року, зокрема, що вона вела з ним спільне господарство та брала спільну участь у придбанні спірного будинку та земельної ділянки.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно із статтею 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними; на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

До майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої-другої статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин першої-другої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

З аналізу норм діючого законодавства вбачається, що ознаками фактичних шлюбних відносин є: факт спільного співжиття жінки та чоловіка; взаємна матеріальна допомога та підтримка; взаємне визнання та виявлення подружніх відносин перед третіми особами; наявність спільного побуту, та інші обставини, що свідчать про проживання жінки та чоловіка однією сім`єю.

Судом установлено, що 27 квітня 2015 року сторони зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 серпня 2017 року (а.с.10). ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4

27 квітня 2015 року, в день реєстрації шлюбу, між ОСОБА_15 , від імені якої діяла ОСОБА_16 (Продавець) та відповідачем ОСОБА_2 ( Покупець ) був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 (а.с.98).

Будинок розташований на земельній ділянці, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га.

В цей же день між ОСОБА_16 (Продавець) та відповідачем ОСОБА_2 (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на той факт, що на час придбання спірного житлового будинку вона разом із ОСОБА_2 проживала однією сім`єю як подружжя без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство, а тому придбаний ОСОБА_2 житловий будинок та земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності сторін у справі.

На підтвердження вказаних обставин позивачкою надано суду:

індивідуальний пропуск НОМЕР_5 від 26.12.2013р. для в`їзду та перебування в м. Сосновий Бор Ленінградської області з метою працевлаштування, виданий на ім`я ОСОБА_1 строком дії до 28.09.2014р.; індивідуальний пропуск НОМЕР_6 від 05.10.2014р. зі стром дії до 07.07.2015р.; індивідуальний пропуск НОМЕР_3 від 01.10.2013р. до 01.01.2014р. з метою перебування «гості» (а.с.11-13);

- індивідуальний пропуск НОМЕР_4 від 05.12.2013р. для в`їзду та перебування в м. Сосновий Бор Ленінградської області з метою працевлаштування, виданий на ім`я ОСОБА_2 , зі строком дії до 05.12.2013р. (а.с.14);

- федеральні міграційні картки видані на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.15-17);

- копію трудової книжки № НОМЕР_2 ОСОБА_1 із внесеним записом про те, що 08.11.2013р. прийнята на роботу продавця-флориста та звільнена з роботи 30.11.2014р. (а.с.18);

- страховий поліс серії СБ78 №5564882 ОСОБА_1 із зазначенням адреси проживання: АДРЕСА_5 (а.с.19);

- страховий поліс серії МИ 001957 ОСОБА_2 із зазначенням адреси реєстрації АДРЕСА_1 (а.с.20);

- бланки реєстрації про прибуття іноземного громадянина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.39-46).

Відповідно до довідки Клішковецької сільської ради від 25.04.2018р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з грудня 2014р. по квітень 2015 року проживали однією сім`єю без шлюбу в АДРЕСА_2 (а.с.28).

Відповідно до довідки №139 від 17.05.2018р. ОСОБА_1 дійсно перебувала на «Д» обліку при АЗПСМ «Клішківці» у зв`язку з вагітністю з 03.04.2015р. (а.с.29).

Зі змісту акта підключення до телекомунікаційної мережі від 24.12.2014р. ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 підключила Інтернет ТОВ «Інтелект груп» (а.с.30).

В накладній №244 на встановлення металопластикових дверей, зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , завдаток сплачено в сумі 2800 грн. (а.с.31).

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В суді першої інстанції була допитана в якості свідка матір відповідача ОСОБА_7 яка пояснила, що у 2013 році її син ОСОБА_2 сказав, що має намір одружитися з ОСОБА_1 , а в подальшому забрав її в Росію на заробітки. В кінці 2014 року син зателефонував батькам попросив впустити ОСОБА_1 проживати в спірний будинок в с.Клішківці. Також пояснила, що їй не відомо в яких стосунках перебували сторони, чи взагалі вони проживали однією сім`єю і якщо так, то з якого року, а намір відповідача одружитися з ОСОБА_1 вона сприйняла нормально.

Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що є знайомою як позивача, так і відповідача. Їй відомо, що вони проживали разом в Росії. В період з 2013 року вона також там проживала і неодноразово спілкувалася з позивачкою та відповідачем по скапу. Крім того, їй відомо, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 купували побутову техніку і перевозили в Україну, оскільки мали намір купити там будинок.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 пояснив, що перебуваючи на заробітках в Російській Федерації, він з позивачкою проживали в окремих місцях і не вели спільного господарства.

Аналізуючи докази, що знаходяться в матеріалах справи і на які як на підставу для задоволення позову посилалася позивач, зокрема, страхові полюси та бланки реєстрації про прибуття іноземного громадянина, в яких зазначені різні місця проживання позивачки та відповідача, колегія суддів вважає, що позивач не довела проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу за період з січня 2012 року по грудень 2014 року. Крім цього, допитані в суді першої інстанції свідки дали покази про спільне проживання сторін в Росії лише зі слів позивачки.

В той же час, судом встановлено і сторонами даний факт не заперечується, що позивач в спірний будинок вселилася в грудні 2014 року. В грудні 2014 року вона від свого імені уклала договір на підключення до спірного будинку мережі Інтернет (а.с.30). При цьому, в даному договорі, не дивлячись на те, що вона ще не перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, вона себе зазначила як « ОСОБА_1 ». Дана обставина свідчить про те, що вона себе вже вважала дружиною відповідача.

Крім цього, на час реєстрації шлюбу позивач перебувала на третьому місяці вагітності.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що позивач надала суду належні і допустимі докази на підтвердження проживання однією сім`єю з відповідачем як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з грудня 2014 року по 26 квітня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок та земельна ділянка придбані під час шлюбу (в день реєстрації шлюбу), а отже відповідно до вимог ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього, колегія суддів дійшла до висновку про спільне проживання позивачки та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період з грудня 2014 року по 26 квітня 2015 року.

Сімейним законодавством встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачем належними та допустимими доказами не спростована.

У відповідності до ч.1 ст.70 СК України у разі розподілу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, з урахуванням вищенаведених норм сімейного права, суд вважає, що слід провести поділ майна подружжя, визнавши за кожним із сторін по 1/2 житлового будинку та земельної ділянки.

З огляду на викладені обставини, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, відповідно до якого позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково. А саме, встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без шлюбу в період з грудня 2014 року по 26 квітня 2015 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя спірний житловий будинок та земельну ділянки та визнати по право власності по Ѕ частці на зазначене майно за позивачкою.

В задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без шлюбу за період з січня 2012 року по грудень 2014 року слід відмовити за недоведеністю.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

З квитанції про сплату судового збору від 30 серпня 2018 року та квитанції від 19 грудня 2018 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатила судовий збір в сумі 1062,20 грн (а.с.1,82).

З квитанції про сплату судового збору від 18 квітня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 4443,45 грн.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути 7628,65 грн витрат зі сплати судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 4 березня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без шлюбу в період з грудня 2014 року по 26 квітня 2015 року.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок літ.А-1 житловою площею 30,00 кв.м., літня кухня літ. Б, сарай літ. В, Г, Д, З, І, К, гараж літ. Ж, вбиральня літ. Л, огорожа №1-3, замощення літ. ІІ за адресою АДРЕСА_2 .

Визнати право власності за ОСОБА_1 на Ѕ житлового будинку літ.А-1 житловою площею 30,00 кв.м., літня кухня літ. Б, сарай літ. В, Г,Д, З, І, К, гараж літ. Ж, вбиральня літ. Л, огорожа №1-3, замощення літ. ІІ за адресою АДРЕСА_2 .

Визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га, розташовану за адресою АДРЕСА_2 .

Визнати право власності за ОСОБА_1 на Ѕ земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га, розташовану за адресою АДРЕСА_2 .

В решті частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 7628,65 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 червня 2019 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак