Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року смт. Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді - Кошлі А.О.,

за участі:

секретаря судового засідання - Бондар О.В.

представника позивача - Горшкова О.А.

відповідача - 1 - ОСОБА_3

відповідача -2- ОСОБА_4

представника третьої особи - Скрипник С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування Магдалинівської райдержадміністрації в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (відповідач - 1), ОСОБА_4 (відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача службу у справах дітей Магдалинівської РДА про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

Орган опіки та піклування Магдалинівської районної державної адміністрації, в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 (відповідач - 1), ОСОБА_4 (відповідач -2 ), відносно їх малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовано тим, що на обліку служби у справах дітей Магдалинівської РДА перебуває малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як дитина, яка опинилася у складних життєвих обставинах батьки ОСОБА_3 ОСОБА_4 ухиляються від виконання обов`язків по вихованню та утриманню своєї дитини. Мати дитини ОСОБА_3 фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 , разом зі співмешканцем ОСОБА_5 , вона самоусунулася від виховання та утримання сина, постійної роботи не має, проживає за рахунок соціальних виплат на дітей. Батько дитини ОСОБА_4 також самоусунувся від виховання та утримання дитини. 04.10.2016 року малолітнього ОСОБА_2 влаштовано до закладу КЗ «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» ДОР на повне державне утримання. Батьки життям та здоров`ям дитини не цікавляться, не відвідують його в державному закладі, ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків. На підставі викладеного просять позбавити відповідачів батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_2

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач-1 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, хоче щоб діти проживали в родині.

Відповідач-2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначив, що на даний час дитина проживає з ним, офіційно працює, займається вихованням та утриманням.

Представник третьої особи просила задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши пояснення осіб які беруть участь у справі встановлено наступне.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 зареєстровано народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_3 .

Розпорядженням голови Магдалинівської РДА від 04.10.2016 року влаштовано малолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 до дитячого закладу на строк до досягнення 4-х річного віку.

Згідно довідки-характеристики виданої Жданівською сільською радо. 13.09.2018 на ОСОБА_3 зазначено, що остання проживає без реєстрації в с . Жданівка , разом зі співмешканцем ОСОБА_5 Діти ОСОБА_2 2013 року народження та ОСОБА_6 2015 року народження знаходяться в реабілітаційному центрі в м. Дніпро. Домашнього господарства не має, на території сільської ради не працює, авторитетом у населення не користується. Аналогічні відомості вказано і про ОСОБА_5

13.09.2018 року органом опіки та піклування виконавчого комітету Жданівської сільської ради складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до її сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Листом від 19.10.2017 року КЗ «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» повідомив начальника служби у справах дітей Магдалинівської РДА про те, що вихованців закладу ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідувала мати ОСОБА_3 декілька разів, цікавилася постійно станом здоров`я дітей по телефону, приносила ласощі, предмети догляду. Батько дитини ОСОБА_4 з 11.10.2016 року жодного разу сина не відвідував. Зазначено, що дітей влаштовано на підставі заяви матері про тимчасове влаштування у зв`язку з важким матеріальним становищем.

Також до матеріалів справи долучено перепустку ОСОБА_3 до КП «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини», з якої вбачається, що остання відвідувала дітей в період перебування дітей з 2016 по 2018 роки. Окрім того відповідач надала акт обстеження житлово-побутових умов від 07.03.2019 року, з якого вбачається в будинку за місцем її проживання по АДРЕСА_1 зроблено косметичний ремонт, ведеться господарство, діти доглянуті, маються продукти харчування, одяг. Депутат сільської ради Киричок Л.І. та представник ОСОБА_7

Окрім того, відповідачем-2 долучено до матеріалів справи довідку про доходи, характеристику з місця роботи, довідку - характеристику з сільської ради та акт обстеження його житлово-побутових умов проживання. Встановлено, що останній за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має належні умови для проживання.

Оцінюючи вищевказані обставини справи у їх сукупності та взаємозв`язку суд також враховує наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одними з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості;

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

В свою чергу Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Згідно з приписами п. 2 частини першої ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до правових положень, які містяться в ст.ст. 8, 12 (ч. 6) Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Приписами ст.ст. 150, 153, 155 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам чинного законодавства, суд виходить з того, що фактичними даними по справі належним чином не підтверджено обставини щодо ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню малолітньої дитини. Не надано доказів того, що відповідачі не піклуються про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, не приймають участі у її вихованні та утриманні.

Даних про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідачів щодо власної дитини, або даних про те, що до відповідачів раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що перебуваючи в складних життєвих умовах відповідач вирішила тимчасово влаштувати дітей до спеціалізованої установи, скористалась наявними в державі відповідними установами задля забезпечення найкращих умов для дітей, керуючись пріоритетом їх інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також слід зауважити, що частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 7 грудня 2006 року у справі "Хант проти України").

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (абз. 2 п. 18 вищезгаданої Постанови).

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, натомість наявність таких обставин не доведено.

Матеріалами справи не доведено наявність доказів щодо винної поведінки відповідачів та свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками, що могло б бути підставою для позбавлення їх батьківських прав.

Також не підтверджено того, що поведінка відповідачів відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, не надано суду доказів в частині того, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батьків батьківських прав, відомостей, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачами від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у рішенні по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому, звернув увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував рішення про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Зважаючи на те, що позивач не надав достатніх доказів які б у своїй сукупності дали змогу суду дійти висновку про наявність обставин справи, що входять до предмета доказування, а саме, що відповідачі ухилялись від виконання обов`язків по вихованню дитини, беручи до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин і таких виняткових обставин, у даному випадку, судом не встановлено, суд відмовляє у позові за недоведеністю позовних вимог.

Водночас, з огляду на встановлені в ході судового розгляду справи обставини щодо характеризуючих даних на відповідачів за місцем їх проживання суд вважає за необхідне попередити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання їх малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Окрім того, покласти на Магдалинівську районну державну адміністрацію Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 батьківських обов`язків.

Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України - якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 200, 209, 212-215, 259, 264, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Органу опіки та піклування Магдалинівської райдержадміністрації в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (відповідач - 1), ОСОБА_4 (відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача службу у справах дітей Магдалинівської РДА про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання їх малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на Магдалинівську районну державну адміністрацію Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 батьківських обов`язків.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду області шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 27 травня 2019 р.

Суддя А.О. Кошля