Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (головуючого), Антоненко Н. О., Крата В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., касаційну скаргу АТ «Реверта», правонаступником якого є ТОВ «Rental Management», залишив без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2018 року залишив без змін.
При цьому колегія суддів зробила такий висновок: «[…] відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження№ 14-325цс18).
Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року), встановивши, що шлюбний договір від 28 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було визнано недійсним, спірне нежитлове приміщення, яке є предметом іпотеки та яке було придбано під час шлюбу, є спільним майном подружжя та з урахуванням того, що договір іпотеки від 23 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та АТ «Parex banka», найменування якого змінено на АТ «Реверта», правонаступником якого є ТОВ «Rental Management», без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , яка є співвласником предмета іпотеки в силу вимог статті 60 СК України, дійшов правильного висновку про те, що оскаржуваний договір іпотеки відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України є недійсним, та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги».
1. Суди при розгляді справи встановили, що:
1.1. 06 травня 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Відділом реєстрації актів цивільного стану Ставищанського району Київської області було зареєстровано шлюб.
1.2. 28 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір.
1.3. На підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2007 року, зареєстрованого у реєстрі № 328, ОСОБА_2 було придбано нежитлове приміщення, загальною площею 1 032,30 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та складає 13/100 частини від усього домоволодіння.
1.4. 12 квітня 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна було зареєстроване право власності на вказане нежитлове приміщення № 135 за ОСОБА_2
1.5. 23 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та АТ «Parex banka», юридичною особою за законодавством Латвійської Республіки, було укладено договір іпотеки № 2.1.16.4-07/22-ІЕ1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською Е. Ю., реєстраційний номер 2948, 2949, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав вказане нежитлове приміщення в іпотеку.
1.7. Договір іпотеки від 23 серпня 2007 року було укладено ОСОБА_2 без згоди подружжя з посиланням на положення шлюбного договору від 28 березня 2007 року.
1.8. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 06 вересня 2012 року, яке набрало законної сили, шлюбний договір від 28 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано недійсним.
2.1. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
3. Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:
по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;
по-друге, наявність підстав для оспорення правочину;
по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
4. Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року).
4.1. У касаційній скарзі АТ «Реверта» акцентувало увагу на необхідності застосування принципу добросовісності.
5. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
7. Натомість в постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 зроблено висновок, що: «розпорядження ж об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Як стаття 578 ЦК України, так і спеціальна норма - частина друга статті Закону України «Про іпотеку», передбачають, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України».
7.1. Тобто, Верховним Судом України при ухваленні постанови Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 не було застосовано принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників.
7.2. Верховний Суд України не відступав від висновку зробленого у постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12.
8.1. Очевидно, що подібна невизначеність щодо врахування/неврахування добросовісності контрагента при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників не може розглядатися в контексті динамічного розвитку судової практики і забезпечити розумну передбачуваність судових рішень.
9. Окрім цього варто звернути увагу, що в абсолютно схожій ситуації Великою Палатою Верховного Суду стосовно юридичних осіб застосовано конструкцію добросовісності.
9.2. Очевидно, що не може бути різних підходів для застосування принципу добросовісності при розгляді справ про недійсність договору, залежно від того чи приймають юридичні особи в його укладенні чи ні.
10. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
10.1. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.
11. Очевидно, що були достатні підстави для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 та застосування пункту 6 статті 3 ЦК України при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників, а також необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування статей 3, 215, 216, 369 ЦК України, статті 65 СК України, статті 6 Закону України «Про іпотеку» в контексті статті 16 ЦК України щодо врахування прав та інтересів добросовісного контрагента, для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень.
14.3. Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що:
Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
14.3.3. Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що Верховний Суд України, не відступав від правового висновку, викладеного у раніше прийнятій постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12.
14.3.4. Відповідно він є чинним.
15. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) вказано, що «з огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
15.1. Аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) свідчить, що принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників без згоди іншого (інших) співвласників, не повинен застосовуватися.
16. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Це проявляється в тому, що учасники цивільних правовідносин, як правило, самостійно ініціюють застосування норм про недійсність договору та її правових наслідків. Недійсність договору відображається (чи може відобразитися) на правах та інтересах інших учасників цивільних правовідносин, а тому повинні існувати певні правові підстави і наслідки недійсності, у тому числі для «дотичних» до неї учасників цивільних правовідносин. Саме тому для тих ситуацій, коли один із співвласників оспорює договір вчинений іншим співвласником, і це може відобразитися на правах та інтересах інших осіб, має враховуватися добросовісність як загальна засада цивільного законодавства. Адже очевидно, що 23 серпня 2007 року, коли між ОСОБА_2 та АТ «Parex banka», юридичною особою за законодавством Латвійської Республіки, було вчинено оспорюваний договір іпотеки, АТ «Parex banka», як контрагент за договором, навіть гіпотетично не міг уявити, що шлюбний договір від 28 березня 2007 року буде визнаним недійсним в 2012 році.
17. У частині шостій статті 404 ЦПК України передбачено, якщо Велика Палата дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
17.1. У пункті 7 частини першої Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
Суддя В. І. Крат