Справа № 465/300/15 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/811/1980/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Копняк С.М., Цяцяка Р.П.

секретаря:Цапа П.М.

з участю: представника ПАТ «Таскомбанк» Федорюк І.І.

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства „ВіЕс Банк, правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк», на рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року, -

ВСТАНОВИВ:

у січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 15 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000 доларів США, з кінцевим строком погашення 15 вересня 2023 року, зі сплатою за користування кредитом 13,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 15 вересня 2008 року між банком, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, згідно з яким відповідачі надали в заставу банку квартиру АДРЕСА_1 .

Проте відповідач не здійснює своєчасне погашення кредиту та сплату нарахованих процентів за користування кредитом у встановлені договором строки, у зв`язку з чим виникла заборгваність. Згідно з пунктом 6.3 договору іпотеки та статтею 35 Закону України «Про іпотеку» відповідачам надіслано іпотечні повідомлення вимоги від 06 листопада 2014 року, повідомлено про порушення умов кредитного договору та попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку не усунення порушення умов основного зобов`язання. У встановлений у вимогах строк відповідачі не усунули порушень кредитного договору, прострочену заборгованість не погасили.

Ураховуючи викладене, ПАТ «ВіЕс Банк», уточнивши позовні вимоги, просив суд: звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно з договором купівлі-продажу за ціною не нижче 295 814 грн, для чого забезпечити право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (у тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а одержані від реалізації грошові кошти скерувати на задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором від 15 вересня 2008 року у розмірі 16 694,06 доларів США, що є еквівалентом 351 034 грн. 26 коп., з яких: 12 647,21 доларів США, що є еквівалентом 265 939 грн. 14 коп. заборгованість за кредитом; 1 073,69 доларів США, що є еквівалентом 22 577 грн. 01 коп. заборгованість за процентами; 2 973,16 доларів США, що є еквівалентом 62 518 грн. 10 коп. пеня; виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_2 за вищевказаною адресою .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк» відмовлено.

Справа судами розглядалася неодноразово. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2018 року постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року (якою апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк» було залишено без задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року - без змін) скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі на рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року ПАТ „ВіЕс Банк просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що судом не дано належної оцінки тому, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 31 березня 2015 року з ОСОБА_3 на користь банку вже стягнуто заборгованість за кредитним договором від 15 вересня 2008 року в сумі 13 948, 84 долари США, однак виконавчий документ, виданий судом на виконання згаданого рішення суду, постановою державного виконавця було повернуто банку (як стягувачу) у зв`язку з відсутністю у боржника майна на яке може бути звернуто стягнення.

Вважає неправомірним посилання суду на те, що позивачем в позові не зазначено ціну предмета іпотеки, за якою він просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на цей предмет, оскільки саме така позовна вимога ПАТ «ВіЕс Банк» не заявлялася, так як банк просив надати йому право продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцю в порядку, що передбачений статтею 38 Закону України „Про іпотеку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «ВіЕс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк» Федорюк ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_1 - Посікіри щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не зазначено ціну предмета іпотеки, за якою він просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на цей предмет, а також не надано суду оцінки іпотечного майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, для можливості встановлення співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна. При цьому не можна вважати встановленою початковою ціною предмету іпотеки його вартість, зазначену у пункуті 1.5. іпотечного договору.

Стосовно вимоги про виселення відповідачів з предмету іпотеки, то така вимога є похідною від звернення стягнення на предмет іпотеки і у випадку відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягає.

Крім того, при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Судом першої інстанції установлено та стверджується матеріалами справи, що 15 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000 доларів США, з кінцевим строком погашення 15 вересня 2023 року, зі сплатою за користування кредитом 13,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 15 вересня 2008 року між банком, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, згідно з яким відповідачі надали в заставу банку квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 31 березня 2015 року частково задоволено позов ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_3 та стягнуто з останнього на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором від 15 вересня 2008 року у розмірі 13 948,84 доларів США, що є еквівалентом 350 103,92 грн.

Проте відповідач не здійснює своєчасне погашення кредиту та сплату нарахованих процентів за користування кредитом у встановлені договором строки, рішення суду не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгваність, яка станом на 12 червня 2015 року згідно з наданим позивачем розрахунком складає 16 694,06 дол. США, що є еквівалентом 351 034,26 грн, з яких: 12 647,21 дол. США заборгованість за тілом кредиту; 1 073,69 дол. США заборгованість за процентами; 2 973,16 дол. США пеня.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК ;України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку щодо наявності між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3 кредитних правовідносин, які виникли унаслідок укладення кредитного договору від 15 вересня 2008 року та наявності у ОСОБА_3 заборгованості по сплаті кредитних коштів..

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зі змісту статті 38 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі -покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

При цьому згідно з частиною другою статті 35 Закону України «Про іпотеку» положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Зазначений позов про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення поданий ПАТ «ВіЕс Банк» 20.01.2015 року, заборгованість станом на 17.01.2015 року становила 13532.78 дол. США.

15.06.2015 року позивач, подавши до суду заяву про уточнення позовних вимог, збільшив їх розмір, просив звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 для погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Ві Ес Банк» та ОСОБА_3 станом на 12.06.2015 року у розмірі 16694.06 дол.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 30.03.2015 року задоволено позов ПАТ «ВіЕс Банк» про стягнення з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором.

З матеріалів також справи вбачається, що ПАТ «ВіЕс Банк», 06.11.2014 року, звертався до боржника ОСОБА_3 та майнового поручителя ОСОБА_5 з повідомленнями вимогами (а.с.17-18), в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про дострокове повернення протягом тридцяти календарних днів з дати отримання повідомлення позичених коштів, а саме, 12647.21 дол. США заборгованість по тілу кредиту; 344.31 дол. США прострочена заборгованість за процентами.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) викладено правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За вищенаведеного, ПАТ «ВіЕс Банк», надіславши відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 повідомлення вимогу від 06.11.2014 року про дострокове погашення кредиту, втратив право на подальше нарахування процентів, а відтак нарахування процентів після надіслання повідомлення вимоги про дострокове погашення кредиту є незаконним.

А відтак, колегія суддів вважає, що розмір заборгованості відповідача ОСОБА_3 , яка підлягає погашенню за рахунок коштів, отриманих внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки становить 12991.52 дол. США, з яких: 12647.21 дол. США заборгованість по тілу кредиту; 344.31 дол. США прострочена заборгованість за процентами, чого в суді апеляційної інстанції не заперечували представник ПАТ «ВіЕс Банк» та представник ОСОБА_1 Посікіра ОСОБА_6 .Р.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

За змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Так, Велика Палата Верхового Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року № 14-11цс18 дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Посилаючись на те, що позивач не надав оцінки іпотечного майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, для можливості встановлення співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна як на підставу відмови у позові, суд не звернув уваги на те, що вартість предмета іпотеки квартири АДРЕСА_1 визначена в іпотечному договорі.

У договорі іпотеки від 15 вересня 2018 року сторони визначили вартість предмета іпотеки в розмірі 295 814 грн (п. 1.5.).

Таким чином, матеріали справи містять погоджену між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розумінні частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціну продажу предмета іпотеки, що за відсутності інших наданих сторонами доказів є достатнім для виконання судом вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» щодо встановлення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Крім того, частиною третьою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Отже, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов`язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене положення може враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов`язання іпотекодержателю не завдано збитків.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-340цс15.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову з цієї підстави.

07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст.. 4 Закону України «Про заставу та/або предметом іпотеки згідно зі ст.. 5 закону №989 -1У, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`яґзань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільнення від його виконання. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє права кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусового стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 виступає як забезпечення зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, в матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували наявність у ОСОБА_1 іншого житла, площа квартири не перевищує 140 кв.м, колегія суддів доходить до висновку про наявність підстав для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а відтак рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 не підлягає виконанню на час дії цього Закону.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає вимоги до резолютивної частини рішення суду у разі задоволення позову про звернення стягнення предмет іпотеки, колегія суддів відмовляє у задоволенні решти позовних вимог ПАТ «ВіЕс Банк» щодо надання ПАТ «ВіЕс Банк» всіх повноважень продавця, необхідних для здійснення продажу, про задоволення яких просив позивач у позовній заяві, зазначивши їх перелік.

Додаткове рішення суду про відмову у виселенні відповідачів ПАТ «ВіЕс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк», банком не оскаржується, а відтак його законність та обґрунтованість судом першої інстанції не перевіряється.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням постанови про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «ВіЕсБанк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк», про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що складається із однієї житлової кімнати та кухні, загальною площею 37.2 кв.м., житловою площею 18.0 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_1 , із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом її продажу Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк», від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за вартістю, визначеною суб`єктом оціночної діяльності з початковою ціною для її реалізації не нижче 295814 грн., для погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «ВіЕсБанк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк, за кредитним договором № KF 52198, укладеним між ПАТ «ВіЕсБанк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк», та ОСОБА_3 15 вересня 2008 року, що становить 12991.52 дол. США, з яких 12647.21 дол. США заборгованість за тілом кредиту; 344.31 дол. США - заборгованість за процентами. В задоволенні решти позовних вимог ПАТ «ВіЕс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк» слід відмовити. Рішення суду не підлягає до виконання на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст. ст. 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк» - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ПАТ «ВіЕсБанк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк», про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

Звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що складається із однієї житлової кімнати та кухні, загальною площею 37.2 кв.м., житловою площею 18.0 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_1 , із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом її продажу Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк», від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за вартістю, визначеною суб`єктом оціночної діяльності з початковою ціною для її реалізації не нижче 295814 грн., для погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «ВіЕсБанк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк, за кредитним договором № KF 52198, укладеним між ПАТ «ВіЕсБанк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк», та ОСОБА_3 15 вересня 2008 року, що становить 12991.52 дол. США, з яких 12647.21 дол. США заборгованість за тілом кредиту; 344.31 дол. США - заборгованість за процентами.

В задоволенні решти позовних вимог ПАТ «ВіЕс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк» - відмовити.

Рішення суду не підлягає до виконання на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.05.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Копняк С.М.

Цяцяк Р.П.