Справа №639/7312/18
Провадження №2/639/735/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Труханович В.В.,

за участю секретаря - Кричевської В.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова цивільну справу №639/7312/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 10 000, 00 доларів США основного боргу за розпискою від 04.08.2015 року, 5 718, 49 доларів США процентів за період з серпня 2015 року по грудень 2018 року, 19 768, 17 грн. трьох процентів річних за період з 05.08.2016 року до 17.12.2018 року та покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 04 червня 2015 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 10 000, 00 доларів США. ОСОБА_4 взяв на себе обов`язок повернути грошові кошти в термін до 04 серпня 2016 року. На підтвердження досягнутих домовленостей того ж дня позичальник власноруч склав розписку. Однак, ОСОБА_4 у встановлений строк своє зобов`язання не виконав, не повернув грошові кошти. Вимогу про повернення коштів не виконав. Вказану суму боргу позивач і просить стягнути з відповідача. Окрім того, позивач просить суд стягнути проценти за розпискою та три відсотки річних за користування позикою.

Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Призначено підготовче судове засідання.

21 січня 2019 року від позивача по справі надійшов уточнений розрахунок судових витрат.

05 лютого 2019 року від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він зазначає, що як випливає з наданої позивачем розписки від 04.06.2015 року, ОСОБА_4 взяв у борг грошову суму у чоловіка на ім`я ОСОБА_1 Однак позивач по справі не є саме тією особою у кого відповідач брав кошти, а є лише його однофамільцем. Відповідач зазначає, що він виконав зобов`язання у повному обсязі та розписка була йому повернута. Однак після ознайомлення з позовною заявою він виявив відсутність у себе розписки та звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів. Так, на думку відповідача, позивач по справі не є позикодавцем за розпискою від 04.08.2015 року, та між ним та відповідачем відсутні правовідносини за договором позики, а отже позивач не має права вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Окрім того, позивачем було невірно розраховано проценти за користування позикою, та не було враховану зміну курсу долару США. Нарахування 3% річних є незаконним, оскільки його нарахування повинно проводитись з урахуванням курсу валют за кожний період, впродовж якого був актуальним той чи інший курс долара США.

22 лютого 2019 року від позивача по справі надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначає, що відповідач сам підтвердив факт укладання розписки, яка на теперішній час знаходиться у позивача по справі, будь-яких доказів того, що позивач по справі є не тією особою, з якою було укладено розписку відповідачем надано не було. Щодо заперечень відповідача стосовного невірного розрахунку, то вони не були підтверджені контррозрахунком, а враховуючи те, що позика надавалася в валюті, то курс має значення лише на той день, коли буде здійснено платіж.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 березня 2019 року закрито підготовче провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання.

19 березня 2019 року від відповідача по справі надійшли заперечення, в яких він зазначає, що не зазначення в розписці ідентифікаційних даних позикодавця призводить до ризику неправильної ідентифікації учасника правовідносин. Наведення правильного розрахунку - це тягар доказування позивача і саме він несе несприятливі наслідки невиконання свого процесуального обов`язку.

Позивач та його представник ОСОБА_2 , який діє на підставі Ордеру Серії ХВ №441 000062 від 17.12.2018 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримали, просили суд його задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_3., який діє на підставі Ордеру ПТ №023001, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані сторонами і долучені до матеріалів справи письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами,

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В судовому засіданні було встановлено, що 04 серпня 2015 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Жовтневим РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 17.11.1997 року, зайняв у ОСОБА_1 суму у розмірі 10 000 (десять тисяч доларів США). Зобов`язався повернути 04.08.2016 року. (а.с. 9)

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що здійснений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю, розписка про отримання в борг коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми.

Діюче законодавство України не містить у собі обов`язкових умов, щодо змісту розписки, обов`язкових її реквізитів.

Відповідач по справі, як на підставу своїх заперечень посилається на те, що позивач по справі, не є стороною правовідносин, розписка була укладена не з позивачем по справі, оскільки у розписці окрім прізвища, ім`я та по-батькові не заначено будь-яких інших ідентифікаційних даних позикодавця.

Так, як вбачається з розписки, позикодавцем за нею є ОСОБА_1 . (а.с. 9)

Позивачем по справі також є ОСОБА_1 , що підтверджується копією паспорту громадянина України на його ім`я (а.с. 12-16)

В свою чергу відповідно ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12).

10 червня 2019 року позивачем було надано суду оригінал розписки від 04.08.2015 року.

Отже, суд приходить до висновку, що оскільки позивачем по справі було надано оригінал розписки від 04.08.2015 року, яка знаходилась у нього, то дійсно 04.08.2015 року між позивачем - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_4 було укладено договір позики.

Ствердження відповідача, що оригінал розписки було в нього викрадено, у зв`язку з чим він звертався до правоохоронних органів суд не приймає до уваги, оскільки підтвердження того, що сторони у справі є учасниками розпочатого кримінального провадження щодо вказаного предмета спору - відсутні, а саме по собі посилання однієї із сторін у цивільній справі на порушення другою стороною норм інших галузей права, зокрема кримінального, як у цьому випадку, не є підставою для закриття провадження у справі чи відмови у поновленні цієї особи в її правах. (а.с. 69-70, 71)

Посилання відповідача на судову практику суд знаходить безпідставними, оскільки відповідач посилається на рішення районних та апеляційних судів України, які не є обов`язковими для застосування.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання відповідача на позицію Верховного Суду викладену в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, суд також знаходить безпідставним, оскільки у справі яка переглядалася судом у розписці взагалі не було зазначено будь-яких даних позикодавця (навіть прізвища, ім`я, по батькові).

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У строк, встановлений у розписці, відповідач грошові кошти не повернув. Вимогу по повернення боргу від 15.11.2018 року не виконав. (а.с. 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23)

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Отже, суд приходить до висновку, щодо необхідності задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на його користь грошових коштів у розмірі 10 000, 00 доларів США за розпискою від 04.08.2015 року.

Позивач просив суд також стягнути з відповідача проценти за користування позикою у розмірі визначеному на рівні облікової ставки НБУ.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частина перша статті 1048 ЦК України встановлює, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За змістом статті 1 Закону України «Про Національний банк України» облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону «Про Національний банк України»).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про Національний банк України» НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389, визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Враховуючи те, що судом було встановлено, що договір позики між позивачем та відповідачем було укладено у іноземній валюті, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача процентів за користування позикою у розмірі визначеному на рівні облікової ставки НБУ задоволенню не підлягають.

Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних за невиконання зобов`язання.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Саме така позиція міститься у постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Отже, суд знаходить не правильним розрахунок позивача, щодо нарахування 3% річних та зазначає, що за період з 05.08.2016 року по день винесення рішення судом (10.06.2019 року) сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача становить 853, 97 доларів США (10000,00 Х 1039 днів (2016 р. - 149 днів; 2017 р. - 365 днів; 2018 р. - 365 днів; 2019 р. - 160 днів) Х 3 / 100 / 365 = 853, 97 доларів США)

В ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відтак, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що на теперішній час сума боргу залишається неповернутою, суд приходить до висновку про, те що є всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 10 000, 00 доларів США та 3% річних у розмірі 853, 97 доларів США.

Отже, позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню.

Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати пов`язані із оплатою професійної правничої допомоги у розмірі 16 739, 00 грн.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, влежать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 3 статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень частини 1 статті 12, частини 1 статті 6 та статті 17 Закону № 5076 є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю в поєднанні з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України (що може бути сформований і в електронному виді) на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги.

Згідно пунктів 1, 2, 6 частини 1 та частини 2 статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Згідно частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер.

Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України від 01 жовтня 1999 р. (далі Правила адвокатської етики), єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Статтею 34 Правил адвокатської етики передбачено, що адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення, якщо обов`язок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо), порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Розмір витрат сплачених позивачем за надання правничої допомоги об`єктивно підтверджується Договором про надання правової допомоги № 293/18 від 25 жовтня 2018 року, Додатком до договору № 293/18 від 25 жовтня 2018 року, Звітом про виконання договору, Актом № 1 від 02.01.2019 року та квитанцією від 08.01.2019 року. (а.с. 31-36, 52-53, 54-55, 56, 57)

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 739, 00 грн.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 3 022, 33 грн. (10 000, 00 доларів США+ 859, 97 доларів США = 10 859, 97 доларів США * 27, 83 (курс долару на момент звернення до суду) = 3 022, 33 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 23, 76-81, 82, 133, 141, 247, 265, ЦПК України, ст. ст. 10, 512-519, 526, 530, 610, 611, 612, 625, 631, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 04.08.2015 року у сумі 10 000, 00 доларів США (десять тисяч доларів США 00 центів).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3% річних за розпискою від 04.08.2015 року у сумі 859, 97 доларів США (вісімсот п`ятдесят дев`ять доларів США 97 центів).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 022, 33 грн. (три тисячі двадцять дві гривні 33 копійки)

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 739, 00 грн. (шістнадцять тисяч сімсот тридцять дев`ять гривень 00 копійок)

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11.06.2019 року.

Найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Орджонікідзевським РВ ХМУ УМВС України у Харківській області 05 травня 1996 року, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Жовтневим РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 17.11.1997 року, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя В.В. Труханович