Дата документу 10.06.2019 Справа № 336/536/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/536/18 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
№ 22-ц/807/1690/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ПАТ «Перший Український міжнародний банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2019 року у справі за позовом ПАТ «Перший Український міжнародний банк» (представники позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 (представники - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ), ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про виселення,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року ПАТ «ПУМБ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 (представники - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ), ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про виселення,

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що між Закритим акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», та ОСОБА_3 було укладений кредитний договір № 5785562 від 15.11.2007, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 30 900,00 дол. США строком до 15.11.2024, зі сплатою 11,50% річних, на придбання квартири загальною площею 67,01 кв.м, житловою площею 49,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідач-1 передала в іпотеку позивачу квартиру.

Відповідач-1 зобов`язання за кредитним договором належно не виконала. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.06.2015 у справі № 336/1743/15-ц (пр.№2/336/1288/2015) з відповідача-1 та його поручителя ( ОСОБА_10 ) на користь позивача у солідарному порядку стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 26405,83 дол. США (кредит та проценти), а також судовий збір у сумі 1827,00 грн.

На виконання рішення суду 28.07.2015 видано виконавчий лист, який позивач пред`явив на примусове виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя.

У зв`язку з цим позивачем прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно зі ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття його у власність на підставі застереження, яке міститься у п. 4.7.1. договору іпотеки.

04.12.2017 державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Кравченко В.А. зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 106503311 від 06.12.2017.

Отже, публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 25.06.2018 № 01-12/01/1612 у квартирі АДРЕСА_1 у квартирі зареєстровані: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), далі - відповідач-1, ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_1 ), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) ), далі - відповідач-2, ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ), ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ), далі - відповідач-3, без надання іншого житла.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «ПУМБ» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд вирішуючи спір, помилково застосував ч.2 ст. 109, ст.ст. 64, 65 ЖК УРСР.

ОСОБА_3 скористалась своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України та надала відзив на апеляційну скаргу, зі змісту якого вбачається, що з доводами апеляційної скарги вона не погоджується, вони є безпідставними, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції проаналізував доводи позивача та відмовляючи у задоволені позову, виходив з наступних положень закону

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

При цьому порядок виселення із займаного житлового приміщення, регулює стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.

У відповідності з ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Разом з тим, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР передбачає, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Тож під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і ст. 109 ЖК УРСР.

Така правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, від 14 грудня 2016 року у справі № 6-1141цс16, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права.

Судом першої інстанції встановлено, що між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», та ОСОБА_3 було укладений кредитний договір № 5785562 від 15.11.2007, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 30 900,00 дол.США строком до 15.11.2024, зі сплатою 11,50% річних, на придбання квартири загальною площею 67,01 кв.м, житловою площею 49,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідач-1 передала в іпотеку позивачу квартиру.

Відповідач-1 зобов`язання за кредитним договором належно не виконала. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.06.2015 у справі № 336/1743/15-ц (пр.№2/336/1288/2015) з відповідача-1 та його поручителя ( ОСОБА_10 ) на користь позивача у солідарному порядку стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 26405,83 дол.США (кредит та проценти), а також судовий збір у сумі 1827,00 грн.

На виконання рішення суду 28.07.2015 видано виконавчий лист, який позивач пред`явив на примусове виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Запоріжжя.

У зв`язку з цим позивачем прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно зі ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття його у власність на підставі застереження, яке міститься у п. 4.7.1. договору іпотеки.

04.12.2017 державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Кравченко В.А. зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 106503311 від 06.12.2017.

Отже, публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 25.06.2018 № 01-12/01/1612 у квартирі АДРЕСА_1 у квартирі зареєстровані: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Позивач, як новий власник, 29.12.2017 направив відповідачу-1 повідомлення №КНО-44.4.2/1653 від 28.12.2017, в якому попередив про необхідність виселення з квартири. Але вимога не виконана. 18.07.2018 позивач цінним листом направив усім зареєстрованим особам вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю (квартирою) та виселення № КНО-44.4.2/969 від 16.07.2018, але вимога залишена без задоволення.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 391 Цивільного Кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону України «Про іпотеку» відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України.

Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Указане узгоджується зі правовою позицією висловленою Верховним Судом України від 19.04.2017 у справі № 6-3057цс16.

Як видно з матеріалів справи, у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідач-1 передала в іпотеку позивачу квартиру, частина лише якої була придбана за кредитні кошти, про що і був укладений вищевказаний кредитний договір та відповідний йому договір іпотеки № 5786827 від 15.11.2007, посвідчений 15.11.2007 Гришиною В.І., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, за реєстровим номером 1-1700.

Вказана обставина достовірно слідує із поданих стороною відповідача-1 правовстановлюючих документів на спірну квартиру: свідоцтва № НОМЕР_4 про право власності на житло, видане Шевченківською районною адміністрацією Запорізькою міської ради 04.12.2000 року, та договору дарування від 29.12.2004 року, посвідченого 29.12.2004 Кузьміною Н.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, за реєстровим номером 5-3979, згідно яких відповідач-1 набула право власності на 38/75 частин квартири АДРЕСА_1 задовго до укладання договірних відносин з позивачем.

Отже зробити висновок про те, що предмет іпотеки був придбаний саме за кредитні кошти неможливо, а тому позивач-банк не має право виселяти відповідача-1 без надання їй іншого житлового приміщення.

Згідно відомостей, які містяться в довідці Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 25.06.2018 № 01-12/01/1612, відповідач-1, набула право користування спірною квартирою, зареєструвавши ще 04.07.1984 року у встановленому законом порядку адресу свого проживання саме за адресою спірної квартири, а її син ОСОБА_4 - 05.12.2007 року.

Відповідач-2, набула право користування спірною квартирою, зареєструвавши ще 12.04.2003 року у встановленому законом порядку адресу свого проживання саме за адресою спірної квартири, а її син ОСОБА_8 - 17.06.2014 року.

Відповідач-3, набула право користування спірною квартирою, зареєструвавши ще 15.04.1970 року у встановленому законом порядку адресу свого проживання саме за адресою спірної квартири.

Крім того, підставою для вселення неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_8 до квартири АДРЕСА_1 є положення ст. 65 ЖК України, оскільки вказані особи є дітьми, відповідно, відповідача-1 та відповідача-2.

Положеннями ч.2 та ч.4 ст. 29 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, а місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або, зокрема, одного з них, з ким вона проживає.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Стосовно нових обставин, які були зазначені скаржником в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Скаржник в своїй апеляційній скарзі зазначає, що готовий надати відповідачам у справі для проживання квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Вказана квартира прийнята у власність скаржника в рахунок погашення заборгованості за виконавчим написом приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В., виданим 13.04.2010 за №488 в результаті прилюдних торгів, які не відбулися.

Згідно із положенням ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Під час звернення до суду першої інстанції предметом розгляду справи були позовні вимоги Акціонерного товариства «Перший міжнародний акціонерний банк» про виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), далі - відповідач-1, ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_1 ), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) ), далі - відповідач-2, ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ), ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ), далі - відповідач-3, без надання іншого житла.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про наявність нових обставин (можливість надання відповідачам житла при виселенні зі спірного майна) скаржник фактично змінює предмет позову, що суперечить нормам діючого законодавства.

Отже, зважаючи на викладене, доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 7, 247, 263, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ПАТ «Перший Український міжнародний банк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 червня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков