Справа № 308/4298/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого - судді Данко В.Й., з участю секретаря судових засідань Павлюх Л.М.,

з участю представника позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді, в приміщенні суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тарновецької сільської ради Ужгородського району про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Тарновецької сільської ради Ужгородського району про усунення перешкод у користуванні приватною власністю. Обгрунтовуючи свої вимоги вказує на те, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.0.2002 року державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Резвановою І.Д. за реєстровим номером №1-1362 ОСОБА_1 успадковано від свого покійного батька ОСОБА_2 спадкове майно, яке складається з приватизованої земельної ділянки площею 0,49 га, розташованої на території Тарнівецької сільської ради, що була відведена спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності Серії НОМЕР_4 , виданого 25.02.1999 року Тарнівецькою сільською радою згідно рішення 9 сесії 22 скликання від 26.02.1997 року та зареєстрованого в книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю №189. Відповідно до виданого Державного акту на спадкодавця ОСОБА_2 у його власності перебували дві земельні ділянки, на одній з яких побудовано житловий будинок. Земельна ділянка площею 0,27 га, на якій побудовано житловий будинок знаходиться в АДРЕСА_1 , а інша земельна ділянка площею 0,22 га знаходиться перед залізничним переїздом в напрямку с. Концово Ужгородського району. 23.03.2004 року позивачем було укладено Договір купівлі - продажу житлового будинку, який вона отримала у спадщину та відповідно було відчужено і земельну ділянку розміром 0,27га, на якій знаходився вказаний будинок. У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до управління Держземагенства в Ужгородському районі з заявою про отримання кадастрового номера на земельну ділянку площею 0,22 га, що належала мені на підставі свідоцтва про спадщину за законом. Для отримання кадастрового номера на вказану земельну ділянку позивачу, необхідно було отримати у Тарнівецькій сільській раді адресну довідку, викопіювання та схему розпаювання земельної ділянки. Крім того, Управління Держземагенства в Ужгородському районі повідомило, що за даними управління в Земельній шнуровій книзі Тарнівецької сільської ради відсутній запис від 25.11.2002 року №189, відповідно до якого зареєстровано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 та відсутній другий примірник акту, який мав бути переданий на зберігання до даного управління. В подальшому, ОСОБА_1 звернулася до Тарновецької сільської ради Ужгородського району із заявою про присвоєння поштової адреси земельній ділянці. Однак, 18.08.2017 року виконавчим комітетом Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області винесено рішення №15 «Про присвоєння поштової адреси» у відповідності до якого ОСОБА_1 відмовлено:

?У присвоєнні поштової адреси земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1 у зв`язку з невідповідністю п.4.4 «Положення про порядок присвоєння та зміни поштових адрес об`єктам нерухомості на території Тарновецької сільської ради»;

?В оформленні адресної довідки на земельну ділянку, згідно Державного акту НОМЕР_3 від 25.11.2002 року у зв`язку із проведеною перевіркою Ужгородським РВ УМВС України в Закарпатській області в рамках кримінального провадження №0001487, оскільки під час розгляду матеріалів не вдалось встановити дані щодо реєстрації державного акту, що є порушенням ст.125 ЗК України де відповідальність за порушення передбачено статтею 211 п. (є) та п.(ї).

У відповідності до листа відділу в Ужгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №382/0-0.28-407/132-18 від 02.03.2018 року згідно з Книги реєстрації Державних актів на право приватної власності 2001 року по Тарнівецькій сільській раді, є наявний запис щодо Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 на гр. ОСОБА_1 У відповідності до постанови ВСУ №882 від 22 травня 2003 року, Держкомземом України наказом №140 від 28 травня 2003 року припинено з 1 липня 2003 року використання бланків старого зразка. Виходячи з наведеного Державному акту виданого за підписом сільського голови зареєстрованому в Книзі записів Державних актів сільської ради за №189 присвоєно той самий номер, що значився в Книзі записів актів на право власності першого власника земельної ділянки - покійного батька ОСОБА_1 , згідно чинного положення про реєстрацію актів зразка 1992 року. В подальшому Держкомзем України надав роз`яснення щодо пункту №2 постанови КМУ №449 від 2 квітня 2002 року, що раніше видані Державні акти на землю залишаються чинними і підлягають заміні в разі добровільного звернення громадян. Таким чином, твердження земельної комісії та виконкому Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про те, що спірний Державний акт про право власності на земельну ділянку не зареєстрований у Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності не відповідає фактичним обставинам справи, а тому направлення клопотання та відповідних матеріалів в Ужгородську місцеву прокуратуру для проведення перевірки щодо законності видачі Державного акту серії НОМЕР_3 , який був виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 є безпідставним та незаконним. У зв`язку з цим, просить суд задовольнити даний позов, та винести рішення, яким зобов`язати відповідача Тарновецьку сільську раду Ужгородського району Закарпатської області не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,22 га, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом і знаходиться перед залізничним переїздом в напрямку с. Концово Ужгородського району шляхом присвоєння поштової адреси даній земельній ділянці та оформлення адресної довідки на земельну ділянку, згідно Державного Акту НОМЕР_3 від 25 листопада 2002 року та у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 2 жовтня 2002 року.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3 в судовому засідання позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в позовній заяві, просили суд винести рішення, яким зобов`язати відповідача Тарновецьку сільську раду Ужгородського району Закарпатської області не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,22 га, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом і знаходиться перед залізничним переїздом в напрямку с. Концово Ужгородського району шляхом присвоєння поштової адреси даній земельній ділянці та оформлення адресної довідки на земельну ділянку, згідно Державного Акту НОМЕР_3 від 25 листопада 2002 року та у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 2 жовтня 2002 року.

Представник відповідача Когутка І.Ф. у попередніх судових засіданнях проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

По справі встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.0.2002 року державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Резвановою І.Д. за реєстровим номером №1-1362 ОСОБА_1 успадковано від свого покійного батька ОСОБА_2 спадкове майно, яке складається з приватизованої земельної ділянки площею 0,49 га, розташованої на території Тарнівецької сільської ради, що була відведена спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності Серії НОМЕР_4 , виданого 25.02.1999 року Тарнівецькою сільською радою згідно рішення 9 сесії 22 скликання від 26.02.1997 року та зареєстрованого в книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю №189.

З наявного в матеріалах справи Державного акту вбачається, що на спадкодавця ОСОБА_2 у його власності перебували дві земельні ділянки, на одній з яких побудовано житловий будинок.

Так, земельна ділянка площею 0,27 га, на якій побудовано житловий будинок знаходиться в АДРЕСА_1 , а інша земельна ділянка площею 0,22 га знаходиться перед залізничним переїздом в напрямку с. Концово Ужгородського району.

23.03.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено Договір купівлі - продажу, предметом якого стала.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до управління Держземагенства в Ужгородському районі з заявою про отримання кадастрового номера на земельну ділянку площею 0,22 га, що належала мені на підставі свідоцтва про спадщину за законом.

Для отримання кадастрового номера на вказану земельну ділянку позивачу, необхідно було отримати у Тарнівецькій сільській раді адресну довідку, викопіювання та схему розпаювання земельної ділянки. Крім того, Управління Держземагенства в Ужгородському районі повідомило, що за даними управління в Земельній шнуровій книзі Тарнівецької сільської ради відсутній запис від 25.11.2002 року №189, відповідно до якого зареєстровано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 та відсутній другий примірник акту, який мав бути переданий на зберігання до даного управління.

В подальшому, ОСОБА_1 звернулася до Тарновецької сільської ради Ужгородського району із заявою про присвоєння поштової адреси земельній ділянці.

Судом встановлено, що 18.08.2017 року виконавчим комітетом Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області винесено рішення №15 «Про присвоєння поштової адреси» у відповідності до якого ОСОБА_1 відмовлено:

?У присвоєнні поштової адреси земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1 у зв`язку з невідповідністю п.4.4 «Положення про порядок присвоєння та зміни поштових адрес об`єктам нерухомості на території Тарновецької сільської ради»;

?В оформленні адресної довідки на земельну ділянку, згідно Державного акту НОМЕР_3 від 25.11.2002 року у зв`язку із проведеною перевіркою Ужгородським РВ УМВС України в Закарпатській області в рамках кримінального провадження №0001487, оскільки під час розгляду матеріалів не вдалось встановити дані щодо реєстрації державного акту, що є порушенням ст.125 ЗК України де відповідальність за порушення передбачено статтею 211 п. (є) та п.(ї).

З наявної в матеріалах справи Постанови про закриття кримінального №0001487 від 13.05.2015 року вбачається, що в ході розгляду встановлено, що ОСОБА_1 набула право власності на майно ОСОБА_2 , оскільки останній являвся її батьком та після його смерті ОСОБА_1 було відкрито спадщину. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.10.2002 року ОСОБА_1 отримала приватизовану земельну ділянку площею, 0,49га. Згідно вимог законодавства земельні спори, як і рішення сесії сільської ради відносяться виключно до компетенції суду та вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Так судом встановлено, ОСОБА_1 обґрунтовуючи заявлений негаторний позов вказує на те, прийнявши вказане вище рішення №15 від 18.08.2018 року та рішенням №309-16VІІ від 22.08.2017 року Тарновецька сільська рада Ужгородського району чинить позивачу перешкоди у користування належною їй земельною ділянкою.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні вказувала на те, що рішення виконавчого комітету Тарновецької сільської ради Ужгородського району №15 від 18.08.2017 року «Про присвоєння поштової адреси» є актом індивідуальної дії, який є одноразовим в застосуванні та вичерпав свою дію шляхом виконання, а тому він не може бути скасований чи змінений.

Однак, суд не погоджується із твердженнями представника позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.2 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Згідно ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплені у ст.4 Європейської хартії місцевого самоврядування, відповідно до якої головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються Конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

Відтак, органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, вказані норми розширеному тлумаченню не підлягають.

Як вбачається з рішення КСУ №7-рп/2009 від 16.03.2009 року органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Згідно ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Таким чином, рішення виконавчого комітету №15 від 18.08.2017 року про «Присвоєння поштової адреси» та рішення №309-16-VІІ від 22.08.2017 року «Про затвердження рішення виконавчого комітету №15 від 18.08.2017 року» є індивідуальними актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання, що не позбавляє можливості та права їх оскарження згідно вимог відповідного процесуального законодавства у судовому порядку.

Окрім того, суд констатує, що присвоєння поштової адреси законодавством віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування.

Із змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі. Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Дискреційні повноваження в більш звуженому розумінні це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 21.05.2013р. №21-87а13.

Відтак, за своєю правовою природою, повноваження органу місцевого самоврядування щодо присвоєння поштової адреси є дискреційними повноваженнями, що виключає задоволення вимоги про зобов`язання відповідача присвоїти поштову адресу даній земельній ділянці.

Згідно вимог ч.2 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно вимог ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

А тому, звертаючись до судуз негаторним позовом, в якому позивач просить суд зобов`язати відповідача Тарновецьку сільську раду Ужгородського району Закарпатської області не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,22 га, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом і знаходиться перед залізничним переїздом в напрямку с. Концово Ужгородського району шляхом присвоєння поштової адреси даній земельній ділянці та оформлення адресної довідки на земельну ділянку, згідно Державного Акту НОМЕР_3 від 25 листопада 2002 року та у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 2 жовтня 2002 року, суд констатує, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

Невірно обраний спосіб захисту порушеного права - є підставою для відмови у задоволенні позову, що передбачено загальними принципами захисту цивільних прав та інтересів, визначених ст. 16 ЦК України, а тому враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача

Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання, що в задоволенні вказаного позову слід відмовити.

На підставі та керуючись ст.ст.2, 4, 5, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 244, 258 - 259, 264, 265 ЦПК України, ст.16 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 11, 24 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні»,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Тарновецької сільської ради Ужгородського району про усунення перешкод у користуванні приватною власністю- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів до Закарпатського апеляційного суду і набере законної сили в разі неподання такої в установлений строк.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.Й. Данко