Справа №461/1872/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря Іваника Р.В.,

представника позивача Крета О.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

встановив:

позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу №4641/2016/082174, укладений між нею та відповідачем 21.09.2016 року недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги покликається на те, що відповідно до довіреності від 20.09.2016 року отримала право на розпорядження автомобілем марки CHEVROLET, модель LACETTI NF486, 2008 року випуску, тип легковий комбі-В, колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 21.09.2016 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі продажу, згідно якого вона передала вказаний автомобіль у власність ОСОБА_2 , вартість якого складала 20 000,00 гривень. Відповідач, який пообіцяв в подальшому оформити автомобіль на ОСОБА_1 , залишив сім`ю та забрав автомобіль. Як вказує позивач, такими своїми діями відповідач ввів її в оману щодо укладення договору, а відтак такий договір слід визнати недійсним.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, з мотивів, наведених у ньому. Просили суд позов задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями та оголошеннями в порядку ст.128 ЦПК України. Також не подав до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ст.656 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК України, правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судом встановлено наступне.

Відповідно до довіреності від 20.09.2016 року ОСОБА_1 отримала право знімати, та ставити на обліку відповідних органах, продати за ціну та умовах на її розсуд автомобіль марки CHEVROLET, модель LACETTI NF486, 2008 року випуску, тип легковий комбі-В, колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_1 /а.с.6/.

21.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу №4641/2016/082174, згідно якого ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 , за 20 000,00 гривень, автомобіль марки CHEVROLET, модель LACETTI NF486, 2008 року випуску, тип легковий комбі-В, колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_1 /а.с.4/.

Позивач стверджує, що під час укладення даного договору вона була введена в оману збоку відповідача. Водночас, з пояснень наданих суду, вказала, що в момент укладення договору усвідомлювала усі реальні наслідки правочину та бажала їх настання. Волевиявлення ОСОБА_1 під час укладення договору було вільним та відповідало її внутрішній волі.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Відповідно до п. 20 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Як вбачається, з оспорюваного договору, такий відповідає вимогам ЦПК України ст.203 ЦПК України, оскільки його зміст не суперечить ЦК України та вчинений дієздатними особами. Договір укладений в належній письмовій формі і підписаний особисто сторонами, спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Крім цього, з пояснень самого позивача, її волевиявлення під час укладення договору було вільним та відповідало її внутрішній волі.

Водночас, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивач після підписання договору оспорювала його або намагалась розірвати відразу після його укладення.

Оцінюючи надані суду докази, суд приходить до переконання, що такі не доводять обставин, на які позивач покликається у позовній заяві, щодо введення її в оману відповідачем, з метою укладення та підписання договору.

Інших доказів на підтвердження обставин, вкладених у позовній заяві позивач суду не надала. При цьому, наведені вище докази та пояснення позивача свідчать, що волевиявлення ОСОБА_1 щодо укладення нею даного правочину відповідало її внутрішній волі.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

За таких обставин, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги та доводи ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а договір купівлі-продажу транспортного засобу є дійсними.

Разом з цим, слід відзначити той факт, що позивача не являється володільцем даного транспортного засобу, а лише діяла від імені ОСОБА_3 .. При цьому, позивач не надала суду жодних доказів, що договір якимось чином порушує права реального власника.

Таким чином, відсутні законні підстави для визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу №4641/2016/082174, укладеного між нею та відповідачем 21.09.2016 року недійсним, а така вимога позивача є необґрунтованою.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.

Повний текст рішення складено 30 травня 2019 року.