Дата документу 13.06.2019 Справа № 320/7905/16
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/7905/16 Головуючий у 1 інстанції: Горбачова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/1467/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кочеткової І.В,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 , третя особа: Відділ реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні нерухомістю шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року ПАТ «ТАСКОМБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Відділ реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні нерухомістю шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 23 листопада 2016 року позивачем було отримано у власність нерухоме майно, а саме: 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 . Також, 23 листопада 2016 року позивачем було отримано у власність нерухоме майно, а саме: 1/4 частин квартири АДРЕСА_1 . Право власності було зареєстровано 23 листопада 2016 року.

У вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_1 , яка є одним з попередніх співвласників, право власності якої на частину квартири було припинено у зв`язку з переходом його до позивача.

На підставі зазначеного просило усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 із вказаної квартири, та встановити порядок виконання рішення суду шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_1 за вказаною адресою.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що іпотечне майно не було придбане за рахунок кредитних коштів, а тому повинно надаватись інше постійне житло, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ПАТ «ТАСКОМБАНК» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 жовтня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач без належної правової підстави проживає в спірній квартирі, в добровільному порядку відмовляється звільнити квартиру, чим грубо порушує права позивача як власника, перешкоджає йому користуватися та розпоряджатись належною йому на праві власності квартирою.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору № КФ (03)267-07 від 02 серпня 2007 року відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 150 000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі згідно з графіком (Додаток № 1 до договору) з кінцевим терміном повернення 01 серпня 2017 року (а.с.219).

З метою належного виконання зобов`язання за кредитним договором, 02 серпня 2007 року між ПАТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки квартири, згідно якого вона надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с.213-218).

Судом встановлено, що 23.11.2016 року ПАТ «ТАСКОМБАНК» на підставі актів про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 отримало у власність 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Чудською О.О. від 23.11.2016 року за реєстровим номером 4274 (а.с.6).

Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 23.11.2016 року № 73729829 право власності за позивачем зареєстровано 23.11.2016 року (а.с.7).

23.11.2016 року ПАТ «ТАСКОМБАНК» також отримало у власність 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Чудською О.О. від 23.11.2016 року за реєстровим номером 4275 (а.с.4).

Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 23.11.2016 року № 73739449 право власності за позивачем зареєстровано 23.11.2016 року (а.с.5).

Таким чином, ПАТ «ТАСКОМБАНК» з 23.11.2016 року отримало у власність вказану квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки, виданої КП «Житломасив», у вищезазначеній квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_1 , яка є одним з попередніх співвласників (а.с.8).

Згідно з довідкою відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 05.01.2017 року № 21, місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, частини першої ст. 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Зі справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 набула право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Запорізької області Малихіною Т.А. 08.02.2003 року за №4-256.

У спірних правовідносинах ПАТ «ТАСКОМБАНК» набуло право власності на спірну квартиру у передбачений законом спосіб як іпотекодержатель.

Проте, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо виселення відповідача ОСОБА_1 яка зареєстрована у спірній квартирі як колишній власник, банк посилався на норму ст. 391 ЦК України, згідно з якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, дійшов неправильного висновку про застосування до спірних правовідносин норми ЦК України, при цьому не врахував, що спірні правовідносини регулюються нормами ЖК УРСР.

Як вбачається з матеріалів справи, передана в іпотеку квартира АДРЕСА_1 , була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що у власності відповідача знаходиться інше житлове приміщення ніж квартира АДРЕСА_1 .

Інші позовні вимоги ПАТ «ТАСКОМБАНК» є похідними від вимоги про усунення перешкод та виселення, а тому також задоволенню не підлягають.

Таким чином, висновок суду про наявність правових підстав для виселення відповідача є невірним, оскільки суд не врахував, що нормою, яка встановлює порядок виселення громадян із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, за якою виселення громадян без надання іншого жилого приміщення неможливе, при цьому спосіб реалізації майна у зв`язку із зверненням на нього стягнення не має значення. Разом з тим, підстави для застосовування ст. 391 ЦК України до правовідносин щодо виселення внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні.

Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку було передано житлову квартиру, придбану не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для усунення перешкод та виселення відповідача із зазначеної квартири без надання їй іншого постійного житла.

Оскільки неправильне застосування судом зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, а також невідповідність висновків суду обставинам справи призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до ст. 376 ЦПК України ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 квітня 2017 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 , третя особа: відділ реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні нерухомістю шляхом виселення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: