Справа № 1328/8714/12 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/1564/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 07 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом (а.с.2-3 т.1), в якому з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог (а.с.20, 169, 191 т.1, а.с.1 т.2) остаточно просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01.05.2010 року у розмірі 12954076 грн. 68 коп., з яких: 1188000 грн. - основний борг, 10416384 грн. - пеня, 1092983 грн. 91 коп. - інфляційні втрати, 256708 грн. 77 коп. - три проценти річних, та судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.05.2010 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого він надав відповідачеві позику в сумі 1188000 грн., яка на момент укладення цього договору була еквівалентною 150000 доларів США, а відповідач зобов`язувався повернути всю суму позики в строк до 01.09.2010 року, однак, відповідач свого зобов`язання за договором не виконав, а тому з нього підлягає до стягнення вся сума боргу з урахуванням індексу інфляції та три проценти річних за весь час прострочення виконання зобов`язання, а також пеня в розмірі 0,4% від залишкової суми боргу за кожен день прострочення відповідно до пункту 7 договору за період з 26.10.2011 року по 19.10.2017 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 07.05.2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01.05.2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. і зареєстрованим в реєстрі за №383, 1188000 грн. основного боргу, 1092983 грн. 91 коп. інфляційних втрат, 256708 грн. 77 коп. три проценти річних, 3500000 грн. пені та 3219 грн. судового збору, а всього - 6040911 грн. 68 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вказаного позову.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд не врахував надані ним докази про те, що гроші в позику ОСОБА_3 відповідачу не передавав, а договір позики був підписаний внаслідок застосування до нього тиску та під погрозою не повернути належне йому майно. Апелянт вважає цей договір позики фіктивним, оскільки, насправді, він жодних грошових коштів від позивача не отримував і такі кошти йому позичати не було потреби. Зазначає, що ці обставини встановлені слідчими органами.

Крім того, звертає увагу, що суд першої інстанції на новому розгляді справи після скасування судових рішень судом касаційної інстанції не виконав вимог суду касаційної інстанції в частині вирішення спору про стягнення пені та не застосував норму ст.551 ЦК України щодо співмірності, оскільки стягувана за рішенням суду пені втричі перевищує суму боргу, а також не перевірив чи виконано виконавчий напис нотаріуса про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, не з`ясував, з яких підстав було зупинено виконавче провадження та не задовольнив клопотання представника відповідача про витребування та дослідження матеріалів виконавчого провадження.

Зазначає, що суд ухвалив рішення, незважаючи на те, що сторона позивача не надала відповіді на письмове опитування, заявлене стороною відповідача в порядку статті 93 ЦПК України, чим обмежив права сторони відповідача у збиранні та поданні доказів, зокрема, доказів на підтвердження безгрошовості договору позики, крім того, завершив розгляд справи у відсутності сторони відповідача, безпідставно відхиливши клопотання його представника про відкладення розгляду справи через зайнятість представника в іншій справі, чим позбавив можливості відповідача реалізувати свої процесуальні права в судовому засіданні, в тому числі права подавати докази.

На думку апелянта, суд невірно обґрунтовував свої висновки по суті спору покликанням на обставини, встановлені в іншій справі, оскільки вони стосуються підстав для визнання договору позики недійсним внаслідок укладення такого під впливом обману та насильства, а не безгрошовості договору позики, про що він заявляв у даній справі, заперечуючи позов.

Вважає, що суд незаконно відмовив ОСОБА_4 у вступі у справу, як третьої особи без самостійних вимог, ухвалою від 07.05.2018 року.

26.07.2018 року ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зокрема, просить не зменшувати розмір пені, яка стягнута районним судом, оскільки така, на його думку, є відповідальністю за восьмирічну тяганину та неповернення позичених коштів.

Зазначає, що відповіді на письмове опитування надіслав відповідачу і суду, а спір між ним та ОСОБА_2 жодним чином не може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_4 (батька відповідача), тому залучати його до участі у справі не було підстав.

В судове засідання сторона відповідача не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи відповідач та його представник були належним чином повідомлені (а.с.133,136 т.2), клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи апеляційним судом проведено у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК).

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.550 ЦК).

Відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 1051 ЦК передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений в письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представництва позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Судом встановлено, що 01.05.2010 року між позивачем ОСОБА_3 (позикодавцем) та відповідачем ОСОБА_2 (позичальником) укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №383 (а.с.4 т.1), предметом якого є позика грошових коштів у сумі 1188000 грн., що за курсом, встановленим НБУ на день посвідчення цього договору, в еквіваленті становить 150000 доларів США.

За умовами цього договору (п.1), відповідач ОСОБА_2 зобов`язувався повернути позикодавцеві вказану суму грошових коштів у строк до 01.09.2010 року.

Пунктом 7 договору передбачено, що у разі не повернення позики у вказаний в договорі строк, відповідач ОСОБА_2 зобов`язується сплачувати суму боргу з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 0,4% пені за кожен день прострочення від залишкової суми боргу.

У пункті 2 договору вказано, що відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_3 всю суму позики при підписанні цього договору 01.05.2010 року.

Отже, самим договором позики підтверджено факт отримання відповідачем всієї суми позики від позивача в день його підписання, а тому доводи відповідача про безгрошовість цього договору є безпідставними, оскільки інших письмових доказів, як того вимагає норма ст.1051 ЦК України, ним не було надано.

Доводи апелянта про те, що судом завершено розгляд справи у відсутності його сторони, чим порушено його процесуальні права, в тому числі й право подати докази на підтвердження своїх заперечень на позов, є безпідставними, оскільки з жовтня 2012 року до травня 2018 року, більше, ніж за п`ять років судового розгляду даної справи, у відповідача було достатньо часу та процесуальної можливості, як сторони у справі, надати суду всі необхідні і наявні у нього докази на підтвердження своєї правової позиції по справі, вжити передбачених процесуальним законом заходів для збирання доказів, не перекладаючи виконання своїх процесуальних обов`язків по доказуванню на інших учасників справи та суд, оскільки це суперечить принципу змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 оспорював договір позики в іншій справі, на тій підставі, що договір було укладено під впливом насильства зі сторони позивача та під впливом тяжких для нього обставин, і на вкрай невигідних умовах, посилаючись, при цьому, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, однак, рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 20.12.2011 року, яке набрало законної сили і було залишене без змін судом касаційної інстанції (а.с.44-49 т.1), у задоволенні цього позову - відмовлено.

В названих вище судових рішеннях суди дали правову оцінку доводам відповідача Гінки Я.Я. про недійсність договору та про безгрошовість позики, визнавши їх безпідставними, а тому суд першої інстанції вірно послався в обґрунтування своїх висновків по суті спору щодо встановлених обставин справи на ці судові рішення.

Вказане в повній мірі узгоджується з нормою ч. 4 ст. 82 ЦПК України, якою визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, судом безспірно встановлено факт наявності невиконаного відповідачем договірного зобов`язання по поверненню отриманої від позивача позики в сумі 1188000 грн., яка відповідно до п.7 договору та ст.625 ЦК України підлягає сплаті відповідачем з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Крім того, як правильно вказав у своєму рішенні суд першої інстанції, законною є й вимога позивача ОСОБА_3 , як кредитора, до відповідача ОСОБА_2 , як боржника, про сплату останнім трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України та пені за прострочення виконання зобов`язань за договором позики у розмірі 0,4% від простроченої суми за кожен день прострочення на підставі п.7 договору за порушення боржником виконання грошового зобов`язання.

Доводи апелянта про те, що суд при вирішенні спору в частині стягнення пені не врахував вказівок суду касаційної інстанції щодо застосування норми частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру пені, є безпідставними, оскільки суд зменшив розмір пені з 10416384 грн. до 3500000 грн., при заборгованості, яка з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних становить 2537692 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки зобов`язання по поверненню позики відповідачем не виконується вже більше восьми років, а обставин, які б суд міг урахувати для ще більшого зменшення розміру пені, судом не встановлено і відповідачем у своїх запереченнях, окрім, як посилання на суму боргу за позикою, не наведено.

Щодо доводів апелянта, які стосуються виконавчого напису, вчиненого 16.12.2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. про повернення відповідачем ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 1188000 грн. основного боргу, 403019 грн. 94 коп. інфляційних витрат та 0,4 % пені за кожен день прострочення від залишкової суми боргу за період з 02.09.2010 року по 09.11.2010 року (а.с.193 т.1), то необхідно зазначити наступне.

З матеріалів справи встановлено, що виконавче провадження з примусового виконання вказаного вище виконавчого напису нотаріуса було зупинено постановою державного виконавця відділу ПВР УДВС ГУЮ у Львівській області від 20.08.2012 року на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Львова від 14.08.2012 року про забезпечення позову у справі №1328/6564/2012 за позовом ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а.с.267,268 т.1).

На даний час виконавче провадження з примусового виконання вказаного вище виконавчого напису нотаріуса перебуває в провадженні Шевченківського ВДВС міста Львів ГТУЮ у Львівській області, в ході якого 15.10.2017 року описано і арештовано майно боржника, а саме - транспортний засіб марки Mitsubishs lancer, 2006 року випуску, початкова вартість якого згідно зі звітом про оцінку майна, складеного ФОП ОСОБА_5 , становить 136412 грн. без ПДВ (а.с.8-10 т.2), однак, доказів про реалізацію цього та/або іншого належного відповідачеві ОСОБА_2 . майна на виконання виконавчого напису нотаріуса стороною відповідача не надано, хоча він, як сторона виконавчого провадження, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» має право на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та на отримання копій процесуальних рішень державного виконавця та інших документів даного виконавчого провадження.

Отже, доводи апелянта про необхідність витребування судом матеріалів виконавчого провадження є необґрунтованими, оскільки докази про неможливість відповідачем самостійно отримати всю необхідну для доказування своєї позиції інформацію щодо виконання в примусовому порядку виконавчого напису нотаріуса - відсутні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність виконавчого напису про повернення коштів, який на даний час не виконаний відповідачем, не припиняє правовідносин сторін договору позики, не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє позивача права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається не виконаним належним чином.

Доводи апелянта про незаконність відмови у вступі у справу, як третьої особи, ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки в ухвалі від 07.05.2018 року суд першої інстанції зазначив, що рішення у даній справі не може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_4 , який не є стороною договору позики.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.53 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, які були досліджені в судовому засіданні, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 07 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 24 травня 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.