ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2415/19 Справа № 204/1064/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.,

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року та на додаткове рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер Аліна Анатоліївна про визнання права власності та визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер Аліна Анатоліївна про визнання права власності та визнання заповіту недійсним.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер Аліна Анатоліївна про визнання права власності та визнання заповіту недійсним - відмовлено.

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення суду у справі № 204/1064/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер Аліна Анатоліївна, про визнання права власності та визнання заповіту недійсним - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи в сумі 9904 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року по справі №204/1064/16-ц та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на додаткове рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року просить скасувати повністю додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року по справі №204/1064/16-ц і закрити провадження по справі.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року просить рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 від 12.01.1958 року (а.с.7 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 про що відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції повторно видано свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_2 , актовий запис № 3752 від 06.05.2015 року (а.с.10 т1).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно до якого входить й квартира АДРЕСА_1 (раніше Дніпропетровськ ).

21 серпня 2013 року, ОСОБА_3 склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 4901, в якому заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 ) - ОСОБА_2 (а.с.41 т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Позивач вважає складений 21 серпня 2013 року його батьком заповіт, яким він заповів свою квартиру відповідачеві, - недійсним, оскільки заповідач на час складання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, а також на нього здійснювався тиск відповідачем та його родиною.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Зокрема, в судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки, які пояснили наступне:

Свідок ОСОБА_4 , яка є сусідкою спадкодавця, і яка вказала, що вони товаришували з ОСОБА_3 , характеризувала його порядною, поважною людиною. Зазначила, що він самостійно ходив за покупками. Про наявність психічних розладів вона нічого не повідомляла, вважала спадкодавця нормальною людиною, хоча саме вона викликала йому швидку для госпіталізації, але деталей вона не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_5 , колишня дружина спадкодавця, і яка вказала, що ОСОБА_3 до лікарні жив один, після падіння (травми кінцівки) у 2015 році останні місяці жив у неї (свідка). Після квартирної сварки у 2013 році ОСОБА_3 усвідомлено хотів переписати заповіт на онука. У день укладання заповіту вона (свідок) особисто його не бачила. Хоча спілкувалась з ним після укладання заповіту, на її думку він був абсолютно нормальною психічно здорового людиною, самостійно себе обслуговував, користувався банківською карткою, навчав її (свідка) користуватись банкоматом тощо. Також, підтвердила факт лікування ОСОБА_3 у психоневрологічній лікарні з «нервовими розладами після травми голови». З її слів рекомендовані таблетки він приймати відмовлявся, хоча донька купувала йому препарат. Після виписки він лікувався 10 днів з гіпертонічним кризом, коли йому стало погано він зателефонував їй (свідкові), а потім викликав лікарів, тобто орієнтувався в тому, що потрібно робити в певній ситуації.

Свідок ОСОБА_6 , яка є донькою спадкодавця, і яка вказала, що батько, не дивлячись на свій стан здоров`я, був соціально адаптованим. Підтвердила факт його лікування в психоневрологічному закладі через те, що «батькові щось привиділось», лікар казав, що можливо це сталось на фоні високого тиску. В подальшому психічні розлади у ОСОБА_3 вона заперечувала.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 19 від 15.09.2016 року проведеної Комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_3 під час складання заповіту 21.08.2013 року виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді вираженого розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку складного ґенезу, через що не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту 21.08.2013 року (а.с.103-105 т.1).

В той же час, оскільки під час складання вищевказаного висновку експертом не були враховані покази свідків, які були допитані в судовому засіданні, пояснення яких могли вплинути на результат експертного висновку, у даній справі була проведена повторна посмертна судово-психіатрична експертиза.

За результатами проведеної повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, з урахуванням показів свідків, а також змісту медичних карток спадкодавця, Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України був складений відповідний висновок судово-психіатричної експертизи № 50 від 28.11.2017 року, згідно з яким комісія прийшла до наступних висновків:

1. ОСОБА_3 з липня 2013 року і на момент підписання заповіту 21.08.2013 року виявляв ознаки органічних психічних розладів складного ґенезу (судинно-травматичного) з незначним когнітивним зниженням;

2.За своїм психічним станом ОСОБА_3 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними в момент підписання заповіту від 21.08.2013 року.

3.Матеріали справи не містять достовірних відомостей про прийом ОСОБА_3 будь-яких препаратів, які б мали вплив на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними (а.с.195-201 т.1).

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, проведеною у справі повторною посмертною судово-психіатричною експертизою, не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а навіть навпаки зроблено висновок, що за своїм психічним станом він усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними в момент підписання заповіту.

Згідно з ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2011 року, від 16 травня 2011 року та від 02 листопада 2011 року, постановлених у справах про подібні правовідносини, зазначено, що підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

При цьому, висновок судово-психіатричної експертизи № 19 від 15.09.2016 року, складений за результатами проведеної комісійної повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, не ґрунтується на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що твердження позивача та його представника, щодо не можливості спадкодавця в момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та те, що він не міг керувати ними, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні під час розгляду даної справ.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що основою для проведення повторної судово-психіатричної експертизи послугували показання свідків, а не документи надані суду, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Як роз`яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року №8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах", повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Окрім цього, при обґрунтуванні Висновку №50 експертною комісією використовувалась Класифікація психічних і поведінкових розладів 10-го перегляду, розроблену та прийняту Всесвітньою організацією охорони здоров`я, що відповідає вимогам п.п.34, 35 "Порядку проведення психіатричних експертиз", затвердженого Наказом МОЗ України №398 від 08.10.2001 року.

Отже, судом першої інстанції, при постановлені оскаржуваного рішення, було проаналізовано та зазначено, що Висновок №50 повторної експертизи проведений з урахуванням показань свідків та усіх наявних у матеріалах справи документах .

Доводи апеляційної скарги, що з показань свідків зрозуміло, що спадкодавець мав серйозні психічні проблеми зі своїм здоров`ям, лікувався у психоневрологічному закладі та неодноразово викликалась швидка для його госпіталізації, колегія суддів ставиться критично, оскільки покази усіх свідків були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції при вирішенні спору по суті заявлених вимог, і суд на підставі наявних у справі доказів, показів свідків дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати заповіт недійсним.

Будь-яких переконливих підстав для визнання даних показів свідків недостовірними скаржником не наведено.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст.77,78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що на момент складання заповіту нотаріусу не було надано довідку про стан психічного здоров`я ОСОБА_3 , є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 недієздатним чи обмежено дієздатним не визнавався, тому мав право на складання заповіту. Також, вчинення даної нотаріальної дії не є предметом спору в даній справі і відсутність дослідження правомірності її вчинення не впливає на недодержання норм чинного законодавства щодо форми та порядку посвідчення заповіту. Крім того, зазначена апелянтом обставина, не є такою обставиною, яка у розумінні норм ЦК України є підставою для визнання заповіту нікчемним.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року та на додаткове рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова