Справа № 595/703/19
Провадження 2/595/329/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2019

Бучацький районний суд Тернопільської області

в складі: одноособово суддею Федорончуком В.Б.,

при секретарі Тарчинській Л.Я.,

з участю позивачки - відповідачки ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

представників відповідача-позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Бучач справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна, мотивуючи тим, що 03 травня 2001 року укладено між ними шлюб. 11 травня 2001 року придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ,згідно договору купівлі-продажу. Договір оформлено на відповідача та посвідчено приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І. 17 липня 2018 року шлюб між ними припинено, а тому просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивачка - відповідачка ОСОБА_1 позовні вимоги, викладені в позовній заяві, підтримала.

В судовому засіданні представник позивачки - відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що з 03 травня 2001 року по 17 липня 2018 року позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем. В період шлюбу, а саме 11 травня 2001 року, ними придбано, згідно договору купівлі-продажу, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що за адресою АДРЕСА_1 . Оскільки право власності на житловий і господарський будинки, що знаходиться в АДРЕСА_1 , набуто за час шлюбу, то частки кожного із співвласників є рівними. У добровільному порядку поділити спільно нажите майно відповідач ОСОБА_5 відмовляється.

Представник відповідача - позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 визнав.

Представник відповідача - позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 визнав.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків,

дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини:

З 03 травня 2001 року по 17 липня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, спільно проживали, були пов`язані спільним побутом.

11 травня 2001 року ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що по АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І.

Сторони не домовилися про порядок поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст.68 кодексу).

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За вимогами частин 3-4 ст.368 Цивільного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

За таких обставин і визначених відповідно до них правовідносин суд приходить до переконання, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними і, що підстав для збільшення або зменшення часток співвласників немає.

Крім цього, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу, надану їй адвокатом, у розмірі 5000 грн.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат.

При цьому, суд вважає, що відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката повинен бути співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на складання позову та подання його до суду, на участь у судових засіданнях, складання та подання заяви та клопотання, а також значенням справи для сторони.

Оцінюючи обставини справи та поданий представником позивача розрахунок, який є недеталізованим, судвважає, що заявлений розмір вартості послуг за професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. не містить детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідних доказів на підтвердження таких витрат, а тому в стягненні вартості послуг за професійну правничу допомогу слід відмовити.

Згідно довідки серії АВ №0807692 до акту огляду медико-соціальною експортною комісією вбачається, що ОСОБА_5 є інвалідом першої підгрупи.

Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи звільняються особи з інвалідністю I та II груп.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст.60,63,69,70,71 СК України, ст.ст.368,372 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Дата складення повного тексту рішення - 10 жовтня 2019 року.

Суддя: В. Б. Федорончук