Головуючий у І інстанції Музика О.М.
Номер провадження 22-ц/804/1584/19
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мироненко І.П.,

Мальцевої Є.Є.,

секретар Сидельнікова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 березня 2019 року, ухвалене в м. Маріуполі Донецької області та повний текст якого складено 28 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недонарахованої суми вихідної допомоги при звільненні, відшкодування моральної шкоди, третя особа: Маріупольська первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність»,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідоача Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» (далі - ККП «Маріупольтепломережа») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недонарахованої суми вихідної допомоги при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява вмотивована тим, що з 07 червня 2017 року вона працювала на посаді начальника відділу організації праці і заробітної плати ККП « Маріупольтепломережа ». 01 грудня 2017 року до штатного розпису ККП «Маріупольтепломережа» наказом від 30 листопада 2017 року № 557 внесені зміни, відповідно до яких введено посаду начальника відділу по роботі з персоналом. Наказом директора підприємства від 23 лютого 2018 року № 93 затверджені зміни організаційної структури, а саме: до організаційної структури управління додано відділ по роботі з персоналом ККП «Маріупольтепломережа», функції та повноваження якого кореспондуються з повноваженнями відділу організації праці і заробітної плати. 01 березня 2018 року її було ознайомлено з новим Положенням про відділ організації праці і заробітної плати, відповідно до якого у відділу забрані основні функції, пов`язані з розробленням штатного розпису та розрахунків з оплати праці, ці функції передані до відділу по роботі з персоналом. Відповідно до наказу ККП «Маріупольтепломережа» від 23 березня 2018 року № 147 «Про передачу документів» документи з поточної діяльності, які перебували у відділі організації праці і заробітної плати, передані до відділу по роботі з персоналом. Наказом від 16 квітня 2018 року № 191 «Про зміни в організації виробництва та праці, та скорочення штатної чисельності» з 19 червня 2018 року виведено із штатного розкладу посади, визначені у Додатку 2 до наказу, а саме: посаду начальника відділу організації праці і заробітної плати. Цим наказом також було затверджено організаційна структура ККП «Маріупольтепломережа», відповідно до якої відділ організації праці і заробітної плати вже відсутній. Штатні одиниці новоствореного відділу по роботі з персоналом укомплектовані деякими працівниками з відділів, які скорочувалися, при цьому начальникам скорочуваних відділів не запропоновано переведення до новоствореного відділу, що на її думку є дискримінацією. 04 червня 2018 року вона звернулась із заявою про надання щорічної відпустки з 18 червня 2018 року та відповідно до наказу ККП «Маріупольтепломережа» від 11 червня 2018 року № 226 їй була надана щорічна основна відпустка з 18 червня 2018 року по 05 липня 2018 року. У зв`язку з перебуванням в період відпустки на лікарняному з 19 червня 2018 року по 10 липня 2018 року, з 12 липня 2018 року по 10 серпня 2018 року, з 13 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року, з 28 серпня 2018 року по 26 вересня 2018 року, з 27 вересня 2018 року по 22 жовтня 2018 року, з 23 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2018 року, її відпустка була продовжена до 13 листопада 2018 року та цього дня, в останній день її відпустки, наказом № 217-к її звільнено у зв`язку із скороченням штату робітників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що її звільнення було незаконним, оскільки воно відбулось без згоди профспілкової організації, членом якої вона є, відповідачем не було проведено перевірки визначення її переважного права при звільненні між нею та іншими працівниками, які мають аналогічні посади, а також звільнення відбулося 13 листопада 2018 року, яким є останній день її відпустки, що суперечить ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Також зазначала, що при звільненні їй не в повному обсязі виплачена вихідна допомога.

Просила визнати наказ ККП «Маріупольтепломережа» від 13 листопада 2018 року № 217/к про її звільнення незаконним, поновити її на посаді начальника відділу організації праці і заробітної плати ККП «Маріупольтепломережа», стягнути з ККП «Маріупольтепломережа» на її користь недонараховану суму вихідної допомоги при звільненні в розмірі 3 451 грн., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня ухвалення судового рішення, а також 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 6 000 грн. у відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ККП «Маріупольтепломережа» на користь ОСОБА_1 недонараховану суму вихідної допомоги при звільненні в розмірі 3 451 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ККП «Маріупольтепломережа» на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в частині відмови у задоволені позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги її доводи щодо дійсності проведення змін в організації виробництва і праці, не дослідив чи дійсно у відповідача мали місце такі зміни, а також зробив хибні висновки щодо порядку визначення переважного права залишення на роботі працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. Щодо попередження про наступне звільнення та запропонування вакантних посад зазначає, що відповідач є комунальним підприємством, власником якого є територіальна громада, уповноваженою особою є директор, а начальник відділу по роботі з персоналом не була уповноважена щодо запропонування вакантних посад працівникам, які підпадають під скорочення, а тому висновок суду щодо належної пропозиції вакантних посад є помилковим. Також вказує на те, що її було звільнено в останній день відпустки, хоча у своїй заяві про надання відпустки вона не зазначала, що просить надати відпустку з наступним звільненням, що також підтверджується наказом відповідача про надання відпустки. Крім того, суд першої інстанції не дослідив всі рішення профспілки про відмову у наданні згоди на її звільнення, не надав правової оцінки обставин та причин відмови, викладених в них.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Філипенка Є.С., які підтримали скаргу на просили її задовольнити, пояснення представників відповідача ККП «Маріупольтепломережа» Богінської Т.М. та Фініченко К.В., які заперечували проти задоволення скарги, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що з 07 червня 2017 року ОСОБА_1 обіймала посаду начальника відділу організації праці і заробітної плати ККП «Маріупольтепломережа» (а.с. 14-19).

Наказом директора ККП «Маріупольтепломережа» від 30 листопада 2017 року № 557 на підприємстві з 01 грудня 2017 року введено у штатний розклад управління начальника відділу по роботі з персоналом (а.с. 40).

Наказом директора ККП «Маріупольтепломережа» від 31 січня 2018 року № 52 затверджено зміни до організаційної структури ККП «Маріупольтепломережа» згідно з Додатком 1 до наказу (а.с. 209-211).

Наказом директора ККП «Маріупольтепломережа» від 23 лютого 2018 року № 93 затверджені зміни до організаційної структури відділу по роботі з персоналом підприємства згідно з Додатком 1 до цього наказу (а.с. 36-39).

Наказом директора ККП «Маріупольтепломережа» від 16 квітня 2018 року № 191 затверджено організаційну структуру підприємства згідно з Додатком 1 до наказу (а.с. 79-80).

16 квітня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено, що з 19 червня 2018 року буде скорочена займана нею посада, у зв`язку з чим її буде звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України та їй надано список наявних на підприємстві вакансій (а.с. 135).

Наказом директора ККП «Маріупольтепломережа» від 11 червня 2018 року № 228, ОСОБА_1 , відповідно до її заяви, надана щорічна основана відпустка тривалістю 17 календарних днів з 18 червня 2018 року по 05 липня 2018 року (а.с. 34, 44).

Згідно з листками непрацездатності Матусова І.О. у період з 19 червня 2018 року по 10 липня 2018 року, з 12 липня 2018 року по 10 серпня 2018 року, з 13 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року, з 28 серпня 2018 року по 26 вересня 2018 року, з 27 вересня 2018 року по 22 жовтня 2018 року, з 23 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2018 року перебувала на лікарняному (а.с. 45-48).

Наказом директора ККП «Маріупольтепломережа» від 13 листопада 2018 року № 217/к ОСОБА_1 , начальника відділу організації праці і заробітної плати, 13 листопада 2018 року звільнено у зв`язку із скороченням штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України, компенсації за невикористану відпустку у кількості 13 календарних днів. Підставою для винесення наказу про звільнення є наказ від 16 квітня 2018 року № 191 «Про зміну в організації виробництва і праці та скорочення штатної чисельності» (а.с. 136-137).

Відмовляючи у задоволені позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення штатної чисельності та новий штатний розклад, позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, запропоновано інші вакантні посади, від яких вона відмовилась, позивач не мала переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі, відповідач правомірно не врахував рішення профспілки про відмову надання згоди на звільнення позивача, що є підставою для звільнення відповідно до п.1ст.40 КЗпП України.

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про скорочення чисельності або штату працівників, а тому посилання позивача на те, що вакантні посади були надані їй для ознайомлення неповноважним працівником відповідача є безпідставними і не ґрунтуються на законі.

Відповідно до роз`яснень, викладених у абз. 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з наступними змінами та доповненнями, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Із матеріалів справи вбачається, що в ККП «Маріупольтепломережа» дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, про що свідчить наказ про зміни в організації виробництва та праці і скорочення штатної чисельності № 191 від 16 квітня 2018 року (а.с. 28-29).

Як пояснили в судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача і позивач проти цього не заперечувала, на підприємстві серед інших були ліквідовані два відділи один з яких очолювала позивач та замість них створено відділ по роботі з персоналом з меншою кількістю робітників.

Роботодавцем також було дотримано двомісячний строк попередження позивача про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням штату чисельності працівників (а.с. 135).

ККП «Маріупольтепломережа» неодноразово направлялися листи ОСОБА_1 про наявні вакансії на підприємстві (а.с. 95-110). Також позивач була ознайомлена зі списками наявних вакансій на підприємстві, про що свідчать її підписи (а.с. 111-130).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на підприємстві дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, відповідач виконав вимоги статті 49-2 КЗпП України запропонувавши позивачу інші посади на підприємстві, однак остання відмовилась від запропонованих посад.

Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ст. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Верховний Суд України у постанові від 01 липня 2015 року в справі № 6-703цс15 дійшов правових висновків, що суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З матеріалів справи вбачається, що Маріупольська первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», членом якої є позивач, рішенням № 49/т від 15 червня 2018 року відмовила у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації праці та заробітної плати ККП « Маріупольтепломережа ». Відмовляючи у наданні згоди на звільнення позивача, члени профспілкової організації посилалися на необґрунтованість подання про надання згоди на звільнення та порушення процедури, якої зобов`язаний дотриматися роботодавець, зокрема щодо проведення консультацій з профспілковою організацією з приводу вивільнення працівників (а.с. 89-90).

22 червня 2018 року ККП «Маріупольтепломережа» направлено подання до первинної профспілкової організації про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням штату працівників, відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 84) та рішенням Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» від 09 липня 2018 року № 55/т повторно відмовлено ККП «Маріупольтепломережа» у надані згоди на звільнення начальника відділу організації праці та заробітної плати ОСОБА_1 з посиланням на попереднє рішення від 15 червня 2018 року № 49/т та на порушення порядку звільнення працівників при скороченні штатів (а.с. 86-87).

Представники ККП «Маріупольтепломережа» в судовому засіданні апеляційного суду пояснили, що рішення про вивільнення працівників у встановлені законом строки було узгоджено із створеною на підприємстві профспілкою членом якої також була позивач. Після отримання заяви позивача про набуття членства у Маріупольській первинній профспілковій організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» всі наступні дії щодо її звільнення (отримання згоди) проводилися саме із цією профспілкою.

Таким чином, враховуючи доводи первинної профспілкової організації, викладені в рішеннях про відмову в наданні згоди на звільнення позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість відмови у такій згоді.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що роботодавцем не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації праці, апеляційним судом також не приймається.

Частиною 1 статті 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Аналіз положень статті 42 КЗпП України дає підстави для висновку, що визначення переважного права на залишення на роботі можливе лише між працівниками, які обіймають тотожні посади, тобто посади з однаковими назвами, при цьому працівники мають однакові спеціальні трудові права та обов`язки.

З матеріалів справи вбачається, що займана позивачем посада начальника відділу організації праці та заробітної плати була єдиною у штатному розписі підприємства. У неї не було тотожної посади за організаційно-структурними ознаками, внаслідок чого підстави для визначення переважного права позивача на залишення на роботі відсутні.

Апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо правомірності звільнення позивача в останній день відпустки, оскільки законодавством не передбачено право роботодавця відмовити працівнику у наданні відпустки.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Аналіз норм у контексті колізії загальної (частини третьої статті 40 КЗпП України) та спеціальної (частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки») норм дає підстави для висновку про те, що в разі звільнення працівника (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) та надання йому за його бажанням невикористаної відпустки (з наступним звільненням) датою звільнення є останній день відпустки. Такий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 23 березня 2016 р. у справі № 6-2487цс15 та правильно врахований судом першої інстанції.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо незаконності звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є безпідставними, оскільки судом встановлено, що звільнення позивача з займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, фактично зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку, тому висновків суду вони не спростовують.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно оцінив докази, що надані сторонами, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 червня 2019 року.

Судді В.М. Барков

І.П. Мироненко

Є.Є. Мальцева