Справа № 462/993/17 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/918/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів: Ніткевича А.В. Савуляка Р.В.

розглянувши у м. Львові у спрощеному провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Концерн Хлібпром» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Концерн «Хлібпром» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначає, що вона працювала у відповідача на посаді комірника складу нереалізовованої продукції. 28 грудня 2015 року її не допустили до робочого місця. Наказом №355 від 25 грудня 2015 року її з 28 грудня 2015 року переміщено на посаду комірника нереалізованої продукції експедиційного відділу виробничого підрозділу «Цех кондитерських виробів», однак з даним наказом її не було ознайомлено. Наказом №011 від 18 січня 2016 року її було звільнено з роботи за прогули без поважних причин. Вважає, що її звільнення є незаконним, вона прибула на робоче місце, однак на прохідній заводу її не пропустили на робоче місце, про винесення роботодавцем наказу №355 від 25 грудня 2015 року, яким її було переміщено на інше робоче місце їй було невідомо, з жодними наказами, актами та іншими документами відповідач її не ознайомлював. Просить визнати незаконним та скасувати накази ПАТ «Концерн «Хлібпром» №355 від 25 грудня 2015 року «Щодо особового складу», №011 від 18 січня 2016 року «Про припинення трудового договору (контракту)», поновити її на посаді комірника нереалізованої продукції експедиційного відділу виробничого підрозділу «Львівський хлібзавод №1» ПАТ «Концерн «Хлібпром», стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано наказ Публічного акціонерного товариства «Концерн «Хлібпром» №355 від 25 грудня 2015 року «Щодо особового складу».

Визнано незаконним та скасовано наказ Публічного акціонерного товариства «Концерн «Хлібпром» №011 від 18 січня 2016 року «Про припинення трудового договору (контракту)».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді комірника нереалізованої продукції експедиційного відділу виробничого підрозділу «Львівський хлібзавод №1» Публічного акціонерного товариства «Концерн «Хлібпром» з 25 грудня 2015 року.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Концерн «Хлібпром» /місто Львів, вулиця Хлібна, 2, / на користь ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1/ 67317 /шістдесят сім тисяч триста сімнадцять/ гривень 12 копійок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 1869 /одну тисячу вісімсот шістдесят дев`ять/ гривень 92 копійки допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Концерн «Хлібпром» /місто Львів, вулиця Хлібна, 2, / у дохід держави 2114 /дві тисячі сто чотирнадцять/ гривень 40 копійок судового збору.

Рішення оскаржив генеральний директор ПрАТ «Концерн Хлібпром» Аверченко В.А. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи. Суд не взяв до уваги аргументи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду для вирішення трудового спору, який відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України становить один місяць з дня вручення наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Наказ про звільнення надісланий позивачу 18 січня 2016 року, а з позовом остання звернулася лише 27 лютого 2017 року. Стверджує, що не відповідають дійсності висновки суду, що відповідач належним чином не ознайомив позивача з наказом №355 від 25 грудня 2015 року «Щодо особового складу», оскільки 25 грудня 2015 року позивачу був зачитаний даний наказ, однак остання відмовилась від підпису про ознайомлення з ним, що стверджується складеним актом. Посилання суду на відсутність дати його складення є безпідставним, оскільки він містить дату складення, а вимог щодо реєстрації такого акту норми чинного законодавства та внутрішні правила підприємства не містять. Звертає увагу, що сама позивач в судовому засіданні підтвердила, що їй повідомили про те, що на робоче місце їй потрібно їхати на вул. Східну, що відображено також у скарзі позивача до Головного управління Держпраці у Львівській області від 30 грудня 2015 року. З врахуванням наведеного, безпідставним є висновок суду щодо необхідності реєстрації актів та службових записок про відсутність позивача на роботі. Крім того, суд в оскаржуваному рішенні не наводить жодних норм закону, які порушив відповідач чи профспілковий комітет при наданні згоди на звільнення позивача. Зазначає, що достатнє обгрунтування причин надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин міститься в Протоколі засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації ПАТ «Концерн Хлібпром», а крім того законодавство не вимагає обґрунтувань згоди, а лише необхідно обґрунтовувати відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору. Зазначає, що суд залишив поза увагою та не надав належної правової оцінки повідомленням, які направлені на адресу позивача 30.12.2015 року, 04.01.2016 року, 11.01.2016 року та 14.01.2016 року, факт надсилання яких підтверджується описами вкладення та квитанціями поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи, а тому вважає, що цих доказів є достатньо для доведення обставин звернення відповідача до позивача з вимогою надати пояснення щодо відсутності на робочому місці. Щодо посилання суду на те, що листи надіслані позивачу на невірну адресу, звертає увагу, що в судовому засіданні судом досліджено паспорт позивача де зазначено , що вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , що відповідно до законодавства є офіційною адресою для листування. Висновок суду про те, що матеріали справи не містять жодних доказів щодо відсутності позивача на роботі до 25 грудня 2016 року, тобто до моменту звільнення суперечить чинному законодавству та є необґрунтованим, зважаючи на те, що наказ про звільнення видано 18 січня 2016 року, тобто після надання згоди профспілкового комітету та після фактів прогулу, які підтверджені актами. Дата звільнення 25 грудня 2015 року зазначена на виконання вимог п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників де зазначено, що днем звільнення вважається останній день роботи. Оскільки останній день роботи ОСОБА_1 був 25 грудня 2015 року, саме ця дата і зазначена днем звільнення. Крім цього, здійснюючи розрахунок про виплату середнього заробітку, суд провів такий за чотири роки, що суперечить ч.2 ст.235 КЗпП України де зазначено, що виплата проводиться не більше ніж за один рік. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення є законним, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що строк на звернення до суду нею не пропущено, оскілки трудову книжку вона отримала тільки 24.02.2017 року. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи. Звертає увагу, що відповідач не надав суду жодного доказу, що працівник ОСОБА_2 чи інші особи були уповноважені повідомляти її про переміщення на інше місце праці. Судом правильно зазначено, що подання про звільнення працівника має розглядатися у його присутності та лише при повторному нез`явленні без поважних причин може бути розглянуто у відсутності працівника, чого дотримано не було.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у даній справі становить 67317грн.12 коп., апеляційна скарга підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

За ч.2 ст. 247 ЦПК, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У п.5 ст. 268 ЦПК прописано, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до наказу №355 від 25 грудня 2015 року позивача ОСОБА_1 комірника нереалізованої продукції експедиційного відділу виробничого підрозділу «Львівський хлібзавод №1» ПАТ «Концерн Хлібпром» з 28 грудня 2015 року переміщено на посаду комірника нереалізованої продукції складу №4 експедиційного відділу виробничого підрозділу «Цех кондитерських виробів» ПАТ «Концерн Хлібпром», що розташований за адресою м. Львів, вул. Східна, 45 з попереднім графіком роботи та без змін умов оплати праці. /а.с. 107/

Актом від 25 грудня 2015 року зафіксовано відмову від ознайомлення із наказом про переміщення, а також зазначено, що ОСОБА_1 зачитано наказ №355 від 25 грудня 2015 року. /а.с. 108/

У відповідності до наказу ПАТ «Концерн Хлібпром» №011 від 18 січня 2016 року у зв`язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин ОСОБА_1 була звільнена з 25 грудня 2015 року за прогул без поважних причин згідно з п. 4. ч. 1. ст. 40 КЗпП України. /а.с. 14/

У відповідності до актів про відсутність працівника на робочому місці від 28 грудня 2015 року, 29 грудня 2015 року, 30 грудня 2015 року, 31 грудня 2015 року, 04 січня 2016 року, 05 січня 2016 року, 06 січня 2016 року, 08 січня 2016 року, 11 січня 2016 року, 12 січня 2016 року, 13 січня 2016 року, 14 січня 2016 року, 15 січня 2016 року, 18 січня 2016 року та доповідних-службових записок Начальника експедиційного відділу Виробничого підрозділу «Цех кондитерських виробів» ПАТ «Концерн Хлібпром» від 28 грудня 2015 року та 30 грудня 2015 року, з 28 грудня 2015 року по 18 січня 2016 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці. /а.с. 109, 110, 119, 143, 145, 154-157, 172-175/.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що дані доповідні-службові записки та акти не зареєстровані ПАТ «Концерн Хлібпром», а тому не можливо встановити дату написання таких та їх автентичність, а акти про відсутність працівника на робочому місці від 30 грудня 2015 року, 31 грудня 2015 року, 04 січня 2016, 05 січня 2016 року, 08 січня 2016 року, 11 січня 2016 року, 12 січня 2016 року, 13 січня 2016 року, 14 січня 2016 року, 15 січня 2016 року, 18 січня 2016 року складені лише о 09.30 год., однак такими актами засвідчено відсутність позивача ОСОБА_1 на робочому місці протягом усього робочого дня 30 грудня 2015 року, 31 грудня 2015 року, 04 січня 2016, 05 січня 2016 року, 08 січня 2016 року, 11 січня 2016 року, 12 січня 2016 року, 13 січня 2016 року, 14 січня 2016 року, 15 січня 2016 року, 18 січня 2016 року. /а.с. 119, 143, 145, 154-157, 172-175/.

З такими висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не погоджується.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує позов тим, що її не було належним чином ознайомлено з наказом №355 від 25 грудня 2015 року про переміщення, а відтак вона з`явилася на своє місце праці 28 грудня 2015 року, однак не була допущена до роботи. Вважає, що звільнити її могли лише за прогул 28 грудня 2015 року, однак наказ про звільнення виданий 25 грудня 2015 року, а тому вважає звільнення незаконним, що змусило її звернутися до суду з позовом.

У ч.2 ст.32 КЗпП України зазначено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

Як вбачається з наказу №355 від 25 грудня 2015 року позивач переміщена на інше робоче місце в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, а відтак вказане переміщення не є переведенням та не потребувало згоди працівника.

Щодо доводів позивача про те, що її не було ознайомлено з наказом про переміщення, такі є необґрунтованими та безпідставними, оскільки матеріалами справи, зокрема актом від 25 грудня 2015 року зафіксовано факт про те, що позивачу зачитаний наказ про переміщення, однак остання відмовилась від підпису про ознайомлення з даним наказом (а.с.108).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України прогулом вважається відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується самим позивачем, остання не приступила до роботи після переміщення, тобто з 28 грудня 2015 року на склад №4 експедиційного відділу виробничого підрозділу «Цех кондитерських виробів» ПАТ «Концерн Хлібпром», що розташований за адресою: м. Львів, вул. Східна,45, а відтак допустила прогули без поважних причин, що стали підставою для видачі наказу про звільнення.

Факт відсутності позивача на роботі зафіксований актами від 28 грудня 2015 року (а.с.112) від 29 грудня 2015 року (а.с.120) від 30 грудня 2015 року (а.с.121). Зокрема актом від 30 грудня 2015 року зафіксовано факт відсутності позивача на роботі з 28 грудня 2015 року по 30 грудня 2015 року.

Даних доказів позивач жодним чином не спростувала, а відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звільнення позивача є незаконним.

На виконання вимог ст.43 КЗпП України відповідачем отримано згоду профспілкового комітету первинної профспілкової організації ПАТ «Концерн Хлібпром» ВПС «Співдружність», а відтак звільнення відбулося відповідно до вимог трудового законодавства.

В свою чергу позивач не надала суду доказів того, що вона приступила до роботи 28 грудня 2018 року відповідно до наказу про переміщення за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно з ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування у даній справі є відсутність прогулу, однак позивач таких доказів суду не надала, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для вирішення даної справи та дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, а тому ухвалив помилкове рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи .

Суд вдався до з`ясування обставин, які не мають вирішального значення для вирішення даного спору та належним чином не з`ясував підстави та предмет даного позову, що стало наслідком ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам трудового законодавства.

З матеріалів справи встановлено, що за зверненням ОСОБА_1 головним управлінням держпраці у Львівській області проведено позапланову перевірку додержання законодавства про працю та за її результатами не встановлено порушень трудового законодавства при застосуванні відповідачем до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи. Відсутність позивача на роботі підтверджується також табелем обліку використання робочого часу за грудень. (а.с.216-220).

Судом встановлено, що засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації було призначене на 11 січня 2016 року, однак у зв`язку з неявкою позивача було відкладене на 18 січня 2016 року. Про засідання профспілкового комітету призначеного на 18 січня 2016 року на 16 год.00 хв. позивачу направлено попередження , яке вона отримала 16 січня 2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.164), а відтак твердження позивача про неналежне повідомлення про засідання профспілкового комітету є голослівним та не приймається до уваги судом.

З врахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1,3, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Концерн Хлібпром» задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову до Публічного акціонерного товариства «Концерн «Хлібпром» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду України на протязі тридцяти днів в порядку, визначеному ст..ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 червня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: А.В.Ніткевич

Р.В.Савуляк