Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2019 року Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря Луценко К.І., розглянувши у судовому засіданні в залі судових засідань в місті Києві цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, російська федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:
24 вересня 2018 року до суду звернувся ОСОБА_1 (надалі за текстом заявник) з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Заявник просить суд встановити юридичний факт отримання 21.08.2016 року поранення ОСОБА_1 , при виконанні обов`язків військової служби поблизу населеного пункту Луганське, Донецької області внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.
В обґрунтування своєї заяви вказує, що з 26.12.2015 року на підставі контракту проходив військову службу в Збройних силах України у складі військової частини польова пошта НОМЕР_1 . У період з 23.08.2016 року по 06.01.2017 року безпосередньо брав участь у бойових діях в Донецькій області по захисту Батьківщини у складі військової частини НОМЕР_2 . 21.08.2016 року під час виконання обов`язків військової служби по захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини отримав вибухове поранення. За наслідками отримання вибухового поранення присвоєна перша група інвалідності. Заявник вважає, що внаслідок військової агресії російської федерації на території Донецької області України було порушено його право на життя і здоров`я.
У своїй заяві заявник вказує, що шляхом встановлення факту, що має юридичне значення, має на меті набути статус жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною ІНФОРМАЦІЯ_1 , що обумовлює виникнення прав і обов`язків.
Ухвалою суду від 25.09.2018 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання.
В судовому засіданні представник заявника підтримав в повному обсязі викладене в заяві та просив суд її задовольнити.
Представники заінтересованих осіб у справі в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином про дати та час судових засідань, про що в матеріалах справи є відповідні докази, про причини своєї неявки суд не повідомили.
Вислухавши представника заявника, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню.
Судом установлено, що заявник у справі ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту отримання 21 серпня 2016 року поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язків військової служби поблизу населеного пункту Луганське, Донецької області внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.
Вказувала на те, що метою встановлення такого факту є набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною ІНФОРМАЦІЯ_1 , що обумовлює виникнення прав і обов`язків. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту законодавством України не передбачено.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.
З урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення у контексті права на доступ до суду.
У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8?рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129).
Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHRу справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130).
У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).
Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132).
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.
Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 26.12.2015 року на підставі контракту проходив військову службу в Збройних силах України у складі військової частини польова пошта НОМЕР_1 на посаді номера обслуги 2 мінометного взводу мінометної батареї 1 механізованого батальйону, що підтверджується витягом з наказу від 26.12.2015 року (а.с.27).
У період з 23.08.2016 року по 06.01.2017 року ОСОБА_1 безпосередньо брав участь у бойових діях в Донецькій області по захисту Батьківщини у складі військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою № 213 від 14.11.2017 року (а.с. 28).
21.08.2016 року заявник під час виконання обов`язків військової служби по захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини отримав вибухове поранення, що підтверджується довідкою про обставини травми від 26.12.2016 року № 5664 (а.с.82-84).
За наслідками отримання вибухового поранення ОСОБА_1 присвоєна перша група інвалідності, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_3 (а.с.86).
В результаті отриманого поранення ОСОБА_1 було визнано непридатним до військової служби, виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення.
Ураховуючи викладене, суд доходить висновку, встановлення факту, що має юридичне значення щодо отримання 21 серпня 2016 року поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язків військової служби поблизу населеного пункту Луганське, Донецької області внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, можливе лише у судовому порядку, а відтак, заява підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до положень п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору у всіх інстанціях звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
На підставі викладеного, керуючись Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», ст.ст.10, 12, 19, 81, 141, 263-265, 293, 315 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, російська федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити;
Встановити юридичний факт отримання 21 серпня 2016 року поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язків військової служби поблизу населеного пункту Луганське, Донецької області внаслідок збройної агресії російської федерації проти України;
Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;
Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;
В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;
Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди;

Суддя В.В.Гребенюк