Справа № 463/5806/17
Провадження № 2/463/241/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача Заремби В.В.

представників відповідачів ОСОБА_1 , Колібанича ОСОБА_2 .

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Львівської міської ради, ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання незаконною та скасування ухвали, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю -

встановив:

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання незаконною та скасування ухвали 12-ї сесії 3го скликання Львівської міської ради №907 від 11.01.2001р. (в частині, що стосується передачі у власність громадян ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 земельної ділянки, розташованої на території АДРЕСА_1 , площею 0,0407 га для обслуговування житлового будинку), визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю від 26.02.2001р. № 482, виданого на підставі ухвали 12-ї сесії 3го скликання Львівської міської ради № 907 від 11.01.2001р.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що є власниками квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 та 17.03.2017р. були запрошені на засідання Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради щодо погодження ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 межі між земельними ділянками на вул. Голубця, 14, вул АДРЕСА_1 , АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 . Будучи присутніми на цьому засіданні дізнались про прийняття Львівською міською радою оскаржуваної ухвали, якою затверджено Наказ Департаменту землеустрою та планування забудови міста від 24.11.2000р. № 361 про передачу у приватну власність ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 земельної ділянки площею 407 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку. При прийнятті такої ухвали Львівська міська рада виходила з того, що вказана земельна ділянка фактично перебувала у користуванні ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , однак по суті, їм передана земельна ділянка орієнтовною площею 112,75 кв.м., яка по-перше, ніколи не перебувала у їхньому користуванні, а по-друге, є частиною земельної ділянки загальною площею 375 кв.м., що закріплена за будинком АДРЕСА_1 на підставі рішення Львівського міськвиконкому № 1213 від 08.09.1954р. В подальшому, Львівською міською радою не приймалось рішення про вилучення частини земельної ділянки на АДРЕСА_1 , що не давало відповідачу підстав для прийняття оскаржуваної ухвали та відповідно, свідчить про її незаконність та незаконність державного акту, виданого на підставі цієї ухвали. Наявність цієї ухвали та виданого на підставі неї державного акту створюють перешкоди в приватизації земельної ділянки, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 і тому просить в судовому порядку визнати незаконною та скасувати ухвалу від 11.01.2001р., а також визнати недійним державний акт на право приватної власності, яким підтверджено право власності громадян ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 на земельну ділянку розташовану на території АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 площею 0,0407 для обслуговування житлового будинку. В свою чергу, строк позовної давності вважають не пропущеним, оскільки про порушення їхнього права на приватизацію дізнались 17.03.2017р.

Вказаний позов перебував в провадженні судді Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_12 .

Відповідно до розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова № 3, у вказаній справі проведено повторний автоматизований розподіл, згідно якого така передана в провадження судді Леньо С.І.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 27.06.2018р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив, письмових заперечень та письмових пояснень.

Повноважний представник відповідача ОСОБА_5 скерував до суду відзив на позовну заяву, долучивши докази направлення такого іншим учасникам справи. З позовними вимогами не погоджується, оскільки спірна земельна ділянка перебувала у фактичному користуванні мешканців будинку АДРЕСА_1 , і за цим будинком фактично була закріплена земельна ділянка площею 413,7 кв. м. Що стосується рішення Львівського міськвиконкому № 1213 від 08.09.1954р., то ним закріплена земельна ділянка площею 357 кв. м. за будинковолодінням АДРЕСА_5 , тоді як з 1954р. по даний час у відповідності до вимог ЗК УРСР 1970р. та ЗК України 1990р. не приймалось будь-якого рішення про закріплення земельної ділянки площею 357 кв. м. за будинком АДРЕСА_1 . Сама ж земельна ділянка може бути закріплена виключно за будинком, а не за квартирами, внаслідок чого вважає, що позивачі є неналежними та крім цього, позивачі набули у власність квартири в будинку АДРЕСА_1 після отримання відповідачем у власність спірної земельної ділянки. Тому, просить в задоволенні позову відмовити.

Представник Львівської міської ради також скерував до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що оскаржувана ухвала прийнята на підставі документів, серед яких в тому числі акт узгодження меж від 12.04.2000р., у якому міститься підпис Л.І. Радіонова (будинок АДРЕСА_1 ) про погодження меж. Також звертає увагу, що час набуття позивачами права власності на квартири у будинку АДРЕСА_1 мало місце після прийняття оскаржуваної ухвали і тому в задоволенні позову просить відмовити.

Крім того, скерував до суду заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Зокрема, строк позовної давності сплив 12.01.2004р., що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповіді на відзив позивач не надав.

За заявою позивача у справі замінено відповідачів ОСОБА_11 та ОСОБА_10 їхнім правонаступником Антипкіною Х.Р., про що в судовому засіданні 15.01.2019р. постановлено відповідну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27.02.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні повноважний представник позивачів адвокат Заремба В.В. позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити.

Представник відповідача Львівської міської ради Гордєєва О.В., а також представник відповідача ОСОБА_13 адвокат Колібанич О.Я. в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзивах. Просять в задоволенні позову відмовити.

Треті особи в судове засідання не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. З врахуванням обсягу зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності, що відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційних справ, заведених на будинок АДРЕСА_1 та будинок АДРЕСА_1 , оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.208, 209-10 т.1), позивач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 03.08.2005р. набув у власність квартиру АДРЕСА_6 . Позивач ОСОБА_14 набула у власність квартиру АДРЕСА_7 цьому АДРЕСА_8 підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2004р.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, оригінал якого міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 (а.с.217 інвентаризаційної справи), відповідачу ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.11.2005р. та свідоцтва про право на спадщину від 04.07.1988р. належить 5/6 частин цього будинку. Власником 1/6 частки цього будинку був ОСОБА_10 , однак така частка згідно копії свідоцтва про право на спадщину від 24.02.2012р. (а.с.221 інвентаризаційної справи) успадкована ОСОБА_5 .

Таким чином, відповідач ОСОБА_5 є єдиним власником будинку АДРЕСА_1 , який межує з будинком АДРЕСА_1 , співвласниками квартир у якому є позивачі.

Відповідно до наказу Департаменту землеустрою та планування забудови міста № 361 від 24.11.2000р. (а.с.163 т.1), а також додатку до цього наказу (а.с.164 т.1), відповідачу ОСОБА_5 , а також ОСОБА_10 та ОСОБА_11 передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 407 кв. м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Львівської міської ради № 907 від 11.01.2001р. (а.с.58 т.1) та додатком до цієї ухвали (а.с.14-17 т.1) вказаний наказ затверджено і на підставі цього ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 видано державний акт на право приватної власності на землю від 26.02.2001р. № 482.

Копії документів, на підставі яких прийнято оскаржувану ухвали представник відповідача долучив до матеріалів справи (а.с.165-189 т.1). Серед цих документів орієнтовний план земельної ділянки (а.с.166, 167 т.1), позитивний висновок Постійної комісії землекористування, будівництва і архітектури про доцільність передачі у власність земельної ділянки площею 407 кв.м. (а.с.165 т.1), відомості про обчислення площі земельної ділянки (а.с.168 т.1), заява ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 про надання у власність земельної ділянки площею 407 кв.м. (а.с.169 т.1).

При цьому, відповідно до даних технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1 1994р. (а.с.177-178 т.1), у фактичному користуванні за таким будинком знаходиться земельна ділянка площею 423,7 кв. м.

Відповідно до ст. 6 ЗК України 1990р., який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Частиною першою статті 19 ЗК України 1990 року передбачено, що сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, тощо.

За змістом ч. 4 ст. 17 ЗК України 1990 року, передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Відповідно до статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно статті 23 ЗК України 1990 року право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Практично аналогічні положення закону були передбачені у ЗК УРСР 1970р.

Зокрема, відповідно до положень ст. 16 ЗК УРСР 1970р., надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.

Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу.

Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

За змістом ст. 20 цього Кодексу, відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування.

Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Отже, як за правилами ЗК УРСР 1970р., так і за правилами ЗК України 1990р. право на земельну ділянку виникало виключно у випадку прийняття відповідного рішення про відведення такої земельної ділянки та видачі власнику (користувачу) державного акту про право власності (користування) земельною ділянкою і лише ця обставина свідчить про наявність у особи суб`єктивного права на земельну ділянку.

Натомість, у справі яка розглядається ні позивачам, ні попереднім власникам будинку АДРЕСА_1 державний акт про право користування земельною ділянкою, призначеною для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 не видавався, та згідно листа Департаменту містобудування Львівської міської ради від 06.10.2017р. (а.с.29 т.1), Львівською міською радою не приймалось рішення про передачу у власність, надання в користування чи вилучення цієї земельної ділянки, що вказує на безпідставність позовних вимог, адже ні у позивачів, ні у попередніх власників будинку АДРЕСА_1 суб`єктивного права на користування земельною ділянкою не виникало.

В такому випадку, посилання сторони позивачів на рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих № 1213 від 08.09.1954р., належним чином завірена копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.121-123 т.1), правового значення не має, адже таке рішення, яким вирішено залишити в користуванні за будинком АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 357 кв. м., не заміняє собою рішення про відведення земельної ділянки у власність (користування) і по суті, наявність такого рішення жодним чином не перешкоджало Львівській міській раді прийняти оскаржувану ухвалу, оскільки спірна земельна ділянка не будучи переданою у власність чи користування відповідно до ст. 4 ЗК України 1990р. перебувала у державній власності, якою Львівська місцева рада розпорядилась у спосіб надання її у власність відповідачу.

З огляду на це, невірним є також посилання сторони позивачів на положення ч. 7 ст. 17 ЗК України 1990р., згідно якої передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку встановленому статтями 31, 32 цього Кодексу.

Зокрема, у справі яка розглядається спірна земельна ділянка у власність або користування власникам будинку АДРЕСА_1 не передавалась і тому, передача її у власність відповідачів не вимагала попереднього вирішення питання про вилучення (викуп) такої земельної ділянки.

З іншої сторони, на момент приватизації земельної ділянки ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 площею 407 кв.м., саме такі її межі погодила ОСОБА_15 , яка згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.208зв. т.1) була попередньою співвласницею квартири АДРЕСА_6 та яка підписала відповідний акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки від 12.04.2000р. (а.с.189 т.1), що додатково свідчить про безпідставність позовних вимог і тому суд в задоволенні позову відмовляє.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 13, 15, 16, 317, 319, 321, 328 ЦК України, ст. ст. 6, 17, 19, 22, 23 ЗК України 1990 року, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 ( АДРЕСА_9 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_10 ) до Львівської міської ради (м. Львів, пл. Ринок, 1), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ), треті особи ОСОБА_6 ( АДРЕСА_9 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_11 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_11 ), ОСОБА_9 ( АДРЕСА_11 ) про визнання незаконною та скасування ухвали 12-ї сесії 3го скликання Львівської міської ради № 907 від 11.01.2001 року, в частині, що стосується передачі у власність громадян ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 земельної ділянки, розташованої на території АДРЕСА_1 , площею 0,0407га для обслуговування житлового будинку, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю від 26.02.2001р. №482, виданого на підставі ухвали 12-ї сесії 3го скликання Львівської міської ради №907 від 11.01.2001 року відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 06.06.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.