Провадження № 2/344/1983/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Бабій О.М.

секретаря Орнат Л.І.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідача Жарського Т.В. та Щадей Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та скасування запису № 28791727 від 07.11.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року представник позивача звернувся до суду з даним позовом та після зміни предмету позову просив визнати недійсним договір дарування квартири № 6948 від 07.11.2018 року та скасувати запис №28791727 від 07 листопада 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачкою ОСОБА_3 .

Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що позивачка ОСОБА_2 є єдиним та законним власником квартири АДРЕСА_1 - АДРЕСА_2 . Вказана обставина підтверджується рішеннями суду, які набрали законної сили, зокрема рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.10.2016 року у справі № 344/7614/15-ц та рішенням суду від 08.06.2018 року у справі № 344/6425/17.

Зібравши весь необхідний пакет документів для здійснення оформлення права власності за позивачкою та скасування арешту на квартиру, отримавши документи в суді, позивачкою було подано до державного реєстратора документи, однак державний реєстратор повідомив, що невідомі йому особи через органи ДВС зняли арешт з квартири 07.11.2018 року, та в це й же день було укладено договір дарування квартири № 6948 від 07.11.2018 року, який завірений нотаріусом ОСОБА_4 та в результаті укладення вказаного договору держаним нотаріусом було здійснено переоформлення права власності на нового власника ОСОБА_3 . В результаті такий дій позивачка не може зареєструвати право власності на квартиру на своє ім`я та в повній мірі здійснювати своє право власності на квартиру.

Представник відповідача подала відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що позовні вимоги відповідач не визнає, оскільки вважає, що ОСОБА_5 на час укладення договору дарування квартири на ім`я ОСОБА_3 є добросовісним набувачем та законним власником квартири АДРЕСА_3 . Спірну квартиру ОСОБА_5 придбала у власність в результаті електронних торгів. За достовірність документів, на підставі яких вноситься інформація до Системи, а також за достовірність інформації зазначеної у заявці, відповідають посадові особи відповідного оргау державної виконавчої служби. Права на нерухоме майно які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації. Припинення права власності ОСОБА_5 на момент укладення оспорюваного договору дарування не було зареєстровано, прилюдні торги на основі яких ОСОБА_5 набула таке право власності не визнано недійсними, отже ОСОБА_5 була власницею майна, тому мала право подарувати таке майно своїй дочці ОСОБА_6 .

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві та у заяві про зміну предмету спору, просив позов задоволити.

Представники відповідачки в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві.

Заслухавши пояснення представників, ознайомившись із відзивом відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Обставини прийняття позивачем квартири у спадщину досліджено та встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2017 року, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , скасовано запис №28723038 від 28 жовтня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 ; витребувано від ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 та передано її ОСОБА_2 (а.с.6-11).

Судові рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 - АДРЕСА_2 , скасування запису №28723038 від 28 жовтня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно про державну реєстрацію права власності на цю квартиру, витребування від ОСОБА_7 цієї квартири та передачу її ОСОБА_2 , обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 26.12.2000 року квартира АДРЕСА_1 - АДРЕСА_2 належала ОСОБА_8 Також ця квартира відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Личук Т.В. зареєстровано право власності за ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності від 20 вересня 2000 року видано Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду. Однак висновком експерта у кримінальній справі встановлено, що свідоцтво про право власності від 20 вересня 2000 року, видане Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1 , є підробленим.

Судовими рішеннями також встановлено, що на підставі підроблених документів за договором купівлі - продажу квартири від 28 жовтня 2014 року ОСОБА_9 відчужив на користь ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , яка є спадковим майном після смерті ОСОБА_8 , спадкоємцем якої є ОСОБА_2 Встановлено, що спірна квартира вибула із володіння ОСОБА_10 шляхом її відчуження ОСОБА_9 , який не мав на це законних прав поза її волею як законного власника, тому витребував її від покупця ОСОБА_7 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.06.2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 про скасування запису про речові права третіх осіб та визнання права власності задоволено позов ОСОБА_2 та скасовано запис № 15779941 від 04.08.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 . Вказане рішення залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23.01.2019 року та набрало законної сили (а.с.13-14, 75-81).

В постанові від 23.01.2019 року колегією суддів Івано-Франківського апеляційного суду зазначено, що набуття ОСОБА_5 у власність на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, за реєстровим №208 від 04 серпня 2016 року на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до ст. 62 ЗУ «Про виконавче провадження» та на підставі Акту про проведені електронні торги арештованого майна, є втручанням у право ОСОБА_2 на мирне володіння майном, яке як встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2017 року, вибуло з її володіння не з її волі. Цим остаточним і законним рішенням суду відновлено право ОСОБА_2 на її мирне володіння майном, тому не можна вважати, що наступні набуття за угодами, у тому числі із прилюдних торгів, позбавляє її абсолютного права на мирне володіння квартирою, яка набута за судовим рішенням.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішення суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадах, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,- і за її межами.

Незважаючи на вказані рішення суду, про які ОСОБА_5 було відомо, вона 07.11.2018 року відчужує квартиру АДРЕСА_1 - АДРЕСА_2 своїй дочці ОСОБА_3 на підставі договору дарування (а.с.49) та нотаріусом Горчак О.С. вносяться зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.50).

За змістом статей 317, 318 ЦК власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 ЦК).

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речево-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК.

У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі №910/3496/17.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів.

При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої та п`ятої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

За змістом ст.10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, Законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою.

У відповідності до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. У ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини проголошено право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до положень норм статей 16, 386, 391 ЦК України власник управі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, у тому числі шляхом захисту, за яким звернулася до суду позивач ОСОБА_2

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути обмежений в своїй власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Необґрунтована затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»).

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. За змістом ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

У справах «Рябих проти Росії» та «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу остаточності судових рішень.

Відчуження майна позивача здійснено поза її волею, позивачка є законним власником квартири АДРЕСА_1 , а тому є всі підстави для скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру за відповідачкою ОСОБА_3 , оскільки саме наявність даного запису перешкоджає у реєстрації права власності за ОСОБА_2 на підставі рішення суду від 13.10.2016 року.

Щодо вимоги про визнання договору дарування недійсним, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Договір дарування укладений між ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_3 є нікчемним, оскільки ОСОБА_5 не була законним власником квартири та не мала права розпоряджатись квартирою.

ОСОБА_2 не була стороною вказаного договору, тому немає підстав для визнання договору недійсним, рішенням суду від 13.10.2016 року вже передано у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Належним способом захист права власності позивачки є скасування № 28791727 від 07.11.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3

Щодо тверджень представників відповідача про те, що представник позивача не має повноважень на ведення справи в суді, то такі твердження є безпідставними, оскільки представником позивача у відповідності до ч. 4 ст. 62 ЦПК України надано ордер, свідоцтво адвоката дійсне.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволені частково, тому з відповідачки також слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати у вигляді судового збору за одну з вимог в сумі 704 грн. 80 коп.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 8, 129 Конституції України, ст. ст. 215, 228, 317, 318, 319, 328, 330, 387, 388 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 18, 82, 44, 62, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та скасування запису № 28791727 від 07.11.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру задовольнити частково.

Скасувати запис № 28791727 від 07.11.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , в користь ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний код АДРЕСА_6 АДРЕСА_7 (сімсот чотири) гривні 80 коп. судового збору.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бабій О.М.

Повний текст рішення складено та підписано 14 червня 2019 року.