Справа № 438/112/18 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/206/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Львівської області на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Хомика А.П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, Бориславського відділення поліції Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, -

в с т а н о в и л а:

16.02.2018 року позивач звернувся в суду з позовом до відповідачів, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 31.10.2018 року, просив стягнути на його користь 251 562 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку, а також витрати на правову допомогу в розмірі 30 600 грн. 00 коп.

В обґрунтування позову покликався на те, що він перебував під судом і слідством з 12.07.2012 року по 01.02.2017 року. Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12.02.2016 року його визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та виправдано за недоведеністю вини. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.02.2017 року такий вирок залишено без змін. В касаційному порядку справа не переглядалась. В результаті незаконних дій органів досудового слідства та прокуратури, він незаконно перебував під слідством 54 місяці та 19 днів, і в цей період з 12.07.2012 року по 13.07.2013 року перебував під вартою, решта періоду щодо нього було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Таким чином, були порушені його конституційній права, які полягали у тому, що йому довелося виправдовуватися перед друзями, рідними та оточуючими людьми, яким стало відомо про порушення відносно нього кримінального провадження, роз`яснювати їм дійсні причини ситуації, яка склалась, що викликало у нього додаткові хвилювання, спричинило біль та викликало безпідставні занепокоєння щодо погіршення своєї репутації, яка була позитивною. Тримання під вартою нанесло йому тяжку душевну травму. Він на протязі 4-х років змушений був терпіти душевні страждання через незаконне звинувачення у тяжкому злочині. Обмеження у праві вільно пересуватися через обрання запобіжного заходу, негативно вплинуло на його психічний стан та на стан здоров`я взагалі, призвело до позбавлення можливостей реалізації звичок і бажань. Також, у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності він змушений був звернутися за юридичною допомогою та понести значні витрати на її отримання в сумі 30 600 грн. 00 коп.

Тому виходячи з розрахунку розміру мінімальної заробітної плати станом на час ухвалення оскаржуваного рішення в сумі 3200 грн. 00 коп. має право на мінімальне відшкодування за час перебування під судом і слідством протягом 54 місяців та 19 днів у сумі 174 762 грн. 00 коп. Разом з тим, просить врахувати тривале перебування під вартою з 12.07.2012 року по 13.07.2013 року у зв`язку з чим він був позбавлений можливості підтримувати нормальні життєві зв`язки, тому вважає, що є підстави для виплати більшого відшкодування моральної шкоди. А саме, виходячи з розрахунку 174 762 грн. 00 коп. мінімальне відшкодування за час перебування під судом і слідством та по 6400 грн. 00 коп. за кожен місяць перебування під вартою протягом 12 місяців, що загалом становить 251 562 грн. 00 коп. Вважає, що має право на виплату йому більшої суми відшкодування, оскільки з 12.07.2012 року по 13.07.2013 року, тобто 1 рік він перебував під дією запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в якості відшкодування моральної шкоди - 250 000 грн. 00 коп. (двісті п`ятдесят тисяч грн. 00 коп.) та в якості відшкодування сум, сплачених ним у зв`язку з правовою допомогою під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження - 30 600 грн. 00 коп. (тридцять тисяч шістсот грн. 00 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішеннямПрокуратура Львівської області оскаржила таке в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, ухвалене з порушенням норм матеріального права без дотримання норм процесуального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством. Судом першої інстанції необґрунтовано збільшено розмір моральної шкоди з 202 843 грн. 45 коп. до 250 000 грн. 00 коп. та не мотивовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та якими доказами це підтверджується.

Щодо висновку суду про стягнення витрат на правничу допомогу в користь позивача в розмірі 30 600 грн. 00 коп., то в матеріалах даної справи відсутні належні докази, які підтверджують те, що кошти, про які вказано позивачем як витрати на правову допомогу дійсно надійшли на банківський рахунок його адвоката. Окрім того, час роботи адвоката суд визначив лише з інформації, яка міститься в актах приймання-передавання виконаних робіт по договору про надання правової допомоги. При цьому, матеріали кримінального провадження судом в даній справі не оглядались та не досліджувались.

Безпідставним є посилання суду першої інстанції на Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» при визначенні розміру компенсації витрат на правову допомогу у кримінальній справі, оскільки такий встановлює граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами лише цивільних та адміністративних справ.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, також і шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що право особи на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органу, що здійснює ОРД, досудове розслідування, прокуратури або суду, передбачено Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Протоколом № 7 до Конвенції, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, ЦК України, Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", (далі - Закон), Положенням про застосування Закону "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" і позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для відшкодування шкоди та часткового задоволення позовних вимог.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного.

Судом установлено та визнається сторонами, що вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12.02.2016 року у справі № 442/193/13-к ( провадження №1-кп/442/18/2016) від 12.02.2016 року у кримінальному провадженні №0000004 від 22.11.2012 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України виправдано за недоведеністю вини (а.с. 24-38). Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.02.2017 року цей вирок залишений без змін, тобто набрав законної сили ( а.с.15-23).

Згідно реєстру матеріалів досудового розслідування, розділу ІІІ запобіжний захід ОСОБА_1 було обрано 26.07.2012 року ( а.с. 14) постановою Бориславського міського суду Львівської області у справі № 1301/1228/2012 за поданням про обрання запобіжного заходу. ОСОБА_1 був затриманий в порядку ст. 115 КПК України 16.07.2012 року о 23 год. 15 хв. (а.с. 42 зворот, а.с. 43).

Таким чином, судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 16.07.2012 року (з моменту затримання, протокол про затримання ОСОБА_1 від 16.07.2012 року (т. 2 а.с.1 кримінального провадження №442/193/13-к), а не з 12.07.2012 року, як вказано позивачем у позові по 01.02.2017 року, тобто 54 міс. 15 днів, або 1660 днів), перебував під вартою з 16.07.2012 року по 13.07.2013 року, а решта періоду щодо нього було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Згідно ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Важливим є те, що прецедентна практика Європейського Суду визначає, що право на компенсацію передбачається і за порушення положень Конвенції, навіть якщо діяння, які призвели до такого порушення, не суперечать внутрішньому праву.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.

В силу ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За положеннями ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом завдання шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких визначений ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Пунктом 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

В ході кримінального провадження відносно позивача ОСОБА_1 вимог щодо ефективності розслідування та розгляду провадження у розумний строк не було дотримано, оскільки його справа не знаходила вирішення понад 4 роки 5 місяців та останній був виправданий, у період з 16.07.2012 року по 13.07.2013 року щодо позивача був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а решта періоду щодо нього було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що сам факт перебування позивача під слідством і судом і в подальшому його виправдання у зв`язку з недоведеністю його вини, є тою обставиною, що завдала йому моральної шкоди в такий період, право на відшкодування якої він має у відповідності до положень ст. 1176 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд враховує положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до яких, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, а розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2018 року становить 3 723 гривні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на вищезазначені обставини та зважаючи на принципи рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості, а також враховуючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, розмір грошового відшкодування за завдану позивачу моральну шкоду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності становить 250 000 грн. 00 коп.

При визначені розміру грошового відшкодування за завдану позивачу моральну шкоду, суд першої інстанції вірно виходив із значної тривалості перебування позивача під слідством 54 місяці і 15 днів, того, що до останнього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а в решта цього періоду підписки про невиїзд, чим позивачу було завдано душевних страждань, що виразилось у руйнуванні життєвих планів та соціальних зв`язків, погіршення відносин з оточуючими людьми, тяжкості вимушених у зв`язку з цим змін у життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд обмежило право позивача ОСОБА_1 на вільне пересування та зміну місця проживання, гарантоване ст. 33 Конституції України.

При цьому, судом дотримано вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, оскільки мінімальний розмір такого мав би становити 201 042 грн. (3 723 грн. х 54 місяці 15 днів). Однак, судом першої інстанції вірно враховано, що вказаний мінімальний розмір не відповідатиме розміру дійсної завданої позивачу моральної шкоди, зважаючи на вищенаведені обставини.

Посилання апелянтів на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема незастосування судом першої інстанції вимог п. 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» віл 06.12.2016 року № 1774-У111 (набрав чинності з 01.01.2017 року), згідно якого мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, не заслуговують на увагу, оскільки таким не було внесено зміни до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема в частині незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини та застосування такої у розмірі 1600 грн. 00 коп.

Посилання прокурора на те, що стягнута судом сума суперечить закону є помилковими, оскільки зазначений у апеляційній скарзі розмір відшкодування 202 843 грн. 45 коп. є мінімальним. Обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. А тому суд першої інстанції з урахуванням обставин справи та засад виваженості, розумності та справедливості вірно відступив від мінімально встановленого законом розміру моральної шкоди та визначив такий у розмірі 250 000 грн.00 коп.

Доводи апелянта про те, що судом необґрунтовано збільшено розмір моральної шкоди з 202 843 грн. 45 коп. до 250 000 грн. 00 коп. колегія суддів вважає безпідставним, оскільки судом першої інстанції при визначені розміру відшкодування були враховані всі зазначені позивачем обставини, тривалість перебування позивача під слідством і судом, глибину його переживань, вимушені зміни у житті у зв`язку з цим, враховані вимоги розумності і справедливості, що стало підставою для збільшення мінімально встановленого розміру такого відшкодування.

Посилання на ту обставину, що визначений судом розмір відшкодування є недоведеним спростовується матеріалами справи.

Відтак, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевказані положення норм матеріального права та судової практики, тривалий час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом (з 16.07.2012 по 01.02.2017), зазнання ним утиску та переслідування, що призвело до моральних страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків останнього, необхідності витрачання зусиль на доведення своєї невинуватості, обмеження конституційного права на вільне пересування, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо права позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду. Також відповідає принципам розумності і справедливості та є достатньою для задоволення потреб потерпілої особи встановлена судом першої інстанції сума відшкодування за час перебування під слідством та судом в розмірі 250000 грн. 00 коп.

Що ж стосується стягнення на користь позивача понесених ним витрат на оплату послуг адвоката на суму 30 600 грн. 00 коп., то в цій частині вирішення спору апеляційний суд загалом погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта.

Згідно п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Сума оплати 30 600 грн. за надання йому юридичної допомоги позивачем цілковито підтверджена, адже справа містить як докази її сплати, так і докази фактичного надання юридичної допомоги позивачеві саме у зв`язку з розглядом кримінальної справи щодо нього, у якій його згодом було виправдано. Крім того, такий розмір сплаченого адвокату гонорару, враховуючи предмет, тривалість і складність справи, всупереч доводам відповідача знаходиться в межах розумних розмірів.

Мотиви апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не оглядались та не досліджувались матеріали кримінального провадження, колегія суддів відхиляє, оскільки із змісту судового рішення чітко вбачається про огляд в судовому засіданні та обрахування судом часу надання правової допомоги адвокатом Гавриловою Н.М. у кримінальній справі.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2018 року.

Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат не вирішується.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

У відповідності до вимог абзацу 2 ч.5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Прокуратури Львівської області - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.