Єдиний унікальний номер 233/3353/19 Номер провадження 22-ц/804/2524/19

Головуючий у 1-й інстанції Каліуш О.В.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Азевича В.Б.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 233/3353/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2019 року (суддя Каліуш О.В., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Костянтинівка Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

Свої вимоги обґрунтував тим, що він з 11 липня 2016 року по 17 липня 2017 року працював на посаді бригадира (звільненим) підприємств залізничного транспорту 6 розряду виробничого підрозділу «Дебальцевське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати йому заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати. Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 24 763,76 грн. (з утриманням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 17 121,66 грн.), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи. Однак ця довідка не засвідчена печаткою відповідача, оскільки усі печатки із структурних підрозділів відповідача, що залишились на території непідконтрольній органам державної влади України, були ним вилучені. Отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року він не має можливості. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (вул. Привокзальна м. Лиман Донецької області), куди вони були здані ним особисто в жовтні 2017 року. Добровільно сплатити заборгованість по заробітній платі відповідач відмовляється. Просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену йому заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 17 121,66 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати після утримання обов`язкових податків та зборів за період з березня 2017 року по липень 2017 року в загальному розмірі 16 351,81 грн. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 768,40 грн. на рахунок для зарахування до державного бюджету.

Представник АТ «Українська залізниця» на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Достовірно встановлено, що через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією.

До Донецького апеляційного суду від ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» не надходив.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

В частині 1 ст. 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин.

Крім того, згідно із частиною 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В даній справі спір виник із трудових правовідносин, ціна позову становить 24 763,76 грн., тому така справа відповідно до вищевказаних норм розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як передбачено ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 11 липня 2016 року по 17 липня 2017 року перебував у трудових правовідносинах з виробничим підрозділом «Дебальцевське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», де працював на посаді бригадира (звільнений) підприємств залізничного транспорту 6 розряду. Наказом від 10.07.2017 року № 8315/ДН-ос звільнений у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України.

Надана відповідачем довідка за № 611/2 від 27.06.2019 р. містить інформацію про те, що доход ОСОБА_1 за останні 6 місяців складався з нарахувань за березень 2017 року у розмірі 1 288,20 грн. Сума до виплати з урахуванням утримань визначена в розмірі 769,85 грн. Зазначена сума була виплачена позивачу, що підтверджено видатковим касовим ордером від 13 вересня 2017 року за першу половину березня 2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Відповідачем як роботодавцем позивача підтверджена та обставина, що у спірний період часу ОСОБА_1 перебував з ним у трудових правовідносинах, за що йому мала бути нарахована та виплачена заробітна плата. Проте, свого обов`язку з оплати праці позивача відповідач не виконав, що ним підтверджено, розмір заявленої позивачем до стягнення суми невиплаченої йому заробітної плати відповідачем не спростований.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим.

Згідно частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина 1 статті 83 КЗпП України).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» /«правомірне очікування» (legitimate expectation)/ стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Беззаперечним є та обставина, що в період часу з березня 2017 року по 17 липня 2017 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, та мав правомірні та законні очікування на оплату своєї праці.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) в березні 2017 року підприємством позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 3 567,00 грн. (що, відповідає розміру нарахованої заробітної плати за цей місяць в довідках, які подані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог).

У той же час, суд першої інстанції відреагував на аргументи відповідача з приводу нарахування та отримання позивачем заробітної плати за березень 2017 року в розмірі, яка зазначена в довідці АТ «Українська залізниця» від 27 червня 2019 року № 611/2, та яка відмінна від суми, зазначеної у розрахунку позивача і підтверджена в інформації за формою ОК-5 (а. с. 32).

Довід відповідача щодо виконання працівником трудових обов`язків в період часу тільки до 15 березня 2017 року також спростовується інформацією з Пенсійного фонду України, за змістом якої при розрахунку суми заробітку ОСОБА_1 за березень 2017 року брались до уваги кількість трудових днів 31.

Відповідно до норм статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

З довідки №611/2 віл 27.06.2019 року та видаткового касового ордеру від 13 вересня 2017 року б/н вбачається, що ОСОБА_1 виплачено депоновану заробітну плату тільки за першу половину березня 2017 року у розмірі 769,85 грн. (нараховано до сплати без утримання податку з доходів фізичних особі та інших обов`язкових платежів 1 288,20 грн.) (а.с. 32, 33).

Інших належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем, відповідачем до суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Відповідно до частин 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок здійснювати облік робочого часу, нарахування та виплати заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський і податковий облік покладено на працедавця, та саме останній повинен забезпечити неухильне виконання вимог трудового законодавства України.

Відсутність первинної документації, що унеможливлює нарахування заробітної плати та інших виплат, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки заробітна плата до моменту звільнення позивача повинна була нараховуватися.

Відповідач на свій розсуд подав суду першої інстанції лише документи, які підтверджують факт нарахування та виплати заробітної плати позивачу за першу половину березня 2017 року.

Посилання відповідача на те, що з 16 березня 2017 року у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та підпорядкованих дирекції виробничих підрозділів, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхом залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення РНБО України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридними загрозами національної безпеці України», введеного Указом Президента України від 15 березня 2017 року, заробітна плата не нараховувалася, є необґрунтованими, оскільки Товариство на час проведення антитерористичної операції продовжувало здійснювати діяльність на території непідконтрольній Україні, визначивши свої права та реалізовуючи їх за своїм розсудом, повинно відповідати за негативні наслідки від такої діяльності.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції належним чином відреагував на аргументи відповідача щодо достовірності наданих позивачем документальних доказів та обґрунтовано вважав, що відповідач у жодний належний спосіб не спростував наявні в розрахунках відомості.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач за обставин, що склалися, не має практичної доступної для неї можливості для виправлення встановленого в її справі порушення щодо розміру та строків здійснення з нею розрахунку при звільненні.

На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану ним роботу та того, що у березні 2017 року йому нараховувалася заробітна плата і він має за спірний період заборгованість, ним надано копію трудової книжки, з якої випливає, що ОСОБА_1 наказом № 8315/Дн-ос від 10.07.2017 року звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України. Також додано копію довідки, з якої вбачається, що сума нарахованої заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року складає 24 763,76 грн., у тому числі: березень 2017 року 3 567,00 грн.; квітень 2017 року 3 098,19 грн.; травень 2017 року 3 240,87 грн.; червень 2017 року 3 240,87 грн.; липень 2017 року 11 616,83 грн.

Тому рішення в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, вимогам матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Проте апеляційний суд вважає, що рішення підлягає зміні, оскільки при визначені суми, що підлягає стягненню, суд не врахував роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в абз. 5 п. 6 постанови від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», де зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету, а саме: податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (168.1.1). Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (168.1.2.).

Суд першої інстанції в резолютивній частині рішення помилково зазначив, що підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати після утримання обов`язкових податків та зборів за період з березня 2017 року по липень 2017 року в загальному розмірі 16 351,81 грн.

З врахуванням нарахованої позивачу заробітної за першу половину березня 2017 року, сума заборгованості, що підлягає стягненню становить 23 457,56 грн. (24 763,75 грн. 1 288,29 грн.).

За пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Отже, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення слід змінити в частині суми стягнутої заробітної плати, а в іншій частині залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Донецький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2019 року в частині стягнення заборгованості із заробітної плати змінити.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» (ЄРДПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість із заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у сумі 23 475,56 грн. (двадцять три тисячі чотириста сімдесят п`ять гривень 56 коп.), без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: В.Б. Азевич

А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк