МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 486/1653/18 Категорія 27
Провадження № 22-ц/812/1456/19
Провадження № 22-ц/812/1490/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Далматової Г.А. в приміщенні того ж суду о 12 год. 08 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , територіальної громади міста Южноукраїнськ в особі Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, третя особа приватний нотаріус Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Лейбіченко Світлана Василівна, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2018 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , територіальної громади м. Южноукраїнськ в особі Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про визначення додаткового строку тривалістю чотири місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_7 , про що він дізнався у вересні 2018 року, оскільки протягом останніх десяти років мешкає у м. Києві. Матір проживала сама у м. Южноукраїнськ Миколаївської області. Його молодший брат ОСОБА_2 не повідомив про смерть та поховання матері, тому він не був присутнім на похованні матері і дізнався про це у жовтні 2018 року.

Після смерті матері залишилась спадщина - квартира АДРЕСА_1 .Спадкоємцями за законом є три сина померлої, а саме позивач, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . У встановлений законом строк він не міг звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки не знав про смерть матері та мешкає протягом тривалого часу за межами Миколаївської області. Вважає причини пропуску вказаного строку поважними. 13 листопада 2018 року позивач звернувся до нотаріуса з приводу прийняття спадщини, нотаріусом йому було повідомлено, що строк прийняття спадщини пропущений. В зв`язку з цим, змушений звернутись до суду.

30 січня 2019 року відповідач ОСОБА_2 подав зустрічний позов про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування за законом через залишення спадкодавця у безпорадному стані. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, що його мати ОСОБА_7 , маючи трьох синів, проживала самостійно в м. Южноукраїнськ. Після перенесення двох інсультів у неї погіршився фізичний та психологічний стан, втрачаючи пам`ять вона блукала містом, втратила документи, потребувала медичної допомоги. У зв`язку з цим ОСОБА_2 у 2013 році забрав матір до себе в м. Вознесенськ на постійне проживання, відновив документи, опікувався нею, займався лікуванням, в тому числі у лікаря-психіатра. Інші сини ОСОБА_6 та ОСОБА_4 останній раз відвідували матір весною 2014 року та відмовилися доглядати за нею. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 листопада 2014 року ОСОБА_7 визнана недієздатною, опікуном було призначено - ОСОБА_2 , який разом зі своєю сім`єю доглядав матір до смерті. Обидва брати свідомо самоусунулися від допомоги матері, повністю від неї відмовилися, хоча вона потребувала їх уваги та турботи, їх допомоги для забезпечення елементарних життєвих потреб.

Посилається на те, що його брат ОСОБА_4 , будучи здоровою працездатною людиною та маючи можливість опікуватись матір`ю, забрати її до себе або проживати разом з нею, однак, достовірно знаючи про її безпорадний стан, з 2014 року не цікавився нею, ухилився від надання матеріальної та фізичної допомоги, жив власним життям, протягом тривалого часу не згадуючи про матір.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 червня 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , територіальної громади міста Южноукраїнська в особі Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Також відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення від права спадкування за законом.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 , подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, та повторюючи доводи зустрічного позову, просив рішення суду в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування за законом - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог зустрічного позову.

Позивач ОСОБА_4 також не погодившись з рішенням суду, через свого представника ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, а висновки суду про відмову в позові про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не відповідають обставинам справи. Вважає, що при вирішенні питання про визначення особі додаткового строку суд повинен дослідити поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, при цьому необхідно виходити з того, що поважними причинами є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Тому у розумінні ст. 1272 ЦК України у ОСОБА_4 дійсно були перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а тому зазначена ним причина повинна бути визнання судом поважною.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , представник ОСОБА_2 зазначила, що висновки суду першої інстанції щодо необхідності відмови ОСОБА_4 у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - є законними, обґрунтованими та справедливими по суті. А тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду в цій частині без змін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , просила її задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила залишити без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , просила її задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Вознесенську Миколаївської області померла ОСОБА_7 (до зміни прізвища ОСОБА_8 ). Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із квартири АДРЕСА_1 . Дітьми померлої є позивач ОСОБА_4 та відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_6 .

Після смерті ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк звернувся лише один спадкоємець - ОСОБА_2 . Позивач ОСОБА_4 встановлений законом строк пропустив, що підтверджується письмовими роз`ясненнями нотаріуса та поясненнями сторін.

В обґрунтування поважності причин пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач за первісним позовом зазначив неповідомлення братом про смерть матері. При цьому в судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_7 перед смертю проживала разом з сім`єю молодшого сина ОСОБА_2 , де отримувала догляд, тоді як ОСОБА_4 особисто підтвердив, що не спілкувався з матір`ю та братом ОСОБА_2 . Інших причин поважності пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач не надав.

Суд вважав, що належним відповідачем за даним позовом є тільки ОСОБА_2 , як спадкоємець, який прийняв спадщину.

Проаналізувавши зазначені обставини та врахувавши положення ст. ст. 1217, 1220, 1222, 1270, 1272 ЦК України, правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду від 17.04.2019р. у справі № 161/9998/17, від 25.04.2019р. у справі № 761/794/15, Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018р. у справі №523/9076/16, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають.

Приймаючи рішення за зустрічним позовом, суд виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_7 протягом тривалого часу до моменту своєї смерті перебувала у безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги, яку в повному обсязі отримувала від сім`ї ОСОБА_2 . Дані обставини частково підтверджені поясненнями свідків, а також рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області про визнання ОСОБА_7 недієздатною та призначення опікуном ОСОБА_2 , медичною документацією КП «Вознесенська багатопрофільна лікарня», а також документами на поховання, виданими на ім`я ОСОБА_9 , колишньої дружини ОСОБА_2 Проте ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_7 потребувала додаткової допомоги ще й від ОСОБА_4 , а також того, що останній ухилявся від надання такої допомоги.

Висновки суду відповідають встановленим судом обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_4 щодо не врахування судом роз`яснень, викладених в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008р., про те, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку,

суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття

спадщини, а також про те, що при цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними

труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, не є підставою для скасування рішення суду, так як судом були враховані дані положення Пленуму. Саме врахувавши конкретні обставини справи, суд дійшов висновку, що вони не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій щодо прийняття спадщини.

Так, єдиною поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини позивачем зазначено те, що йому не було відомо про смерть матері, так як відповідач ОСОБА_2 не повідомив йому про це.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Приймаючи рішення суд правомірно врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 17.04.2019р. у справі № 161/9998/17, від 25.04.2019р. у справі № 761/794/15, в яких зазначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15.

Слід також враховувати те, що згідно матеріалів справи останні декілька років фактично здійснювала догляд за матір`ю сторін дружина ОСОБА_2 , яка і займалася організацією поховання ОСОБА_7 , яке припало на святкові дні Пасхи, у якої не було телефону позивача і яка не знала про його реальне місце проживання, а тому не могла повідомити ОСОБА_4 про смерть свекрухи. ОСОБА_2 на час смерті матері працював за кордоном в Польщі. Йому також не було відомо номер телефона брата, так як вони останнім часом не спілкувалися. Сам ОСОБА_4 не заперечував, що не спілкувався ні з братом, ні з його дружиною і він також не знав номери їх телефонів. Враховує колегія суддів також те, що ОСОБА_4 свідомо значний час (протягом декількох років) не навідувався до матері, не цікавився її здоров`ям, в тому числі і тим, чи жива вона взагалі.

Посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на правові висновки, зроблені Верховним Судом України в постанові від 23 серпня 2017р. у справі № 6-1320цс17 є некоректним, так як в даній справі йде мова про спадкування за заповітом, складеним на ім`я особи, яка не є родичем померлого, і якому не було відомо ні про смерть спадкодавця, ні про наявність заповіту.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку у їх сукупності.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , виходячи з наступного.

В силу вимог ч. 3 та ч. 5 статті 12124 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Аналіз даних норм закону свідчить, що суд при вирішенні таких справ повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві утримання та допомоги, так і факт перебування спадкодавця у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Тобто лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

Як роз`яснено у п. 6 постанови Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Як встановлено судом, ОСОБА_7 була особою похилого віку, мала низку захворювань, через що потребувала сторонньої допомоги. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 листопада 2014 р. ОСОБА_7 визнано недієздатною, над нею встановлена опіка, опікуном призначений ОСОБА_2 .

За такого суд правомірно дійшов висновку, що спадкодавець ОСОБА_7 через похилий вік та важку хворобу перебувала у безпорадному стані (і такі обставини сторонами не оспорюються) та потребувала допомоги, яку отримувала від ОСОБА_2 та членів його сім`ї.

Проте відповідачем ОСОБА_2 не було надано достатньої кількості безспірних доказів того, що за умови отримання такої допомоги від ОСОБА_2 та членів його сім`ї, ОСОБА_7 потребувала допомоги ще й зі сторони ОСОБА_4 , а також ухилення відповідача ОСОБА_4 від надання допомоги спадкодавцю, а саме доказів, які б підтверджували винну поведінку останнього, яка б свідчила, що ОСОБА_7 зверталася (особисто або її опікун) за допомогою до відповідача, а відповідач відмовив у наданні такої допомоги. Тому суд правильно, встановивши обставини справи та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог за зустрічним позовом.

У зв`язку з викладеним не є підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_4 за життя майже не відвідував спадкодавця та не надавав їй допомоги, оскільки у справі відсутні докази, як потреби спадкодавця у такій допомозі за умови надання їй необхідної та достатньої допомоги ОСОБА_2 та членами його сім`ї, так і звернення за допомогою до ОСОБА_4 та ухилення ОСОБА_4 від її надання, а тому лише факт відсутності допомоги спадкодавцеві не є достатнім для задоволення позову.

У зв`язку з викладеним, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення також доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що у ОСОБА_4 як у повнолітнього сина ОСОБА_7 в силу закону був обов`язок утримувати непрацездатну матір і він ніяким чином не пов`язаний з тим, що ОСОБА_7 отримувала допомогу від родини іншого повнолітнього сина.

Ствердження про те, що в 2014р. ОСОБА_2 пропонував своїм братам, в тому числі і ОСОБА_4 забрати матір та проживати з нею в її квартирі в м. Южноукраїнськ, так як мати не хотіла жити в м. Вознесенськ, однак вони відмовилися від цього, не є підставою для скасування рішення, так як після цього він залишив матір у себе, оформив опікунство над нею і більше про допомогу до ОСОБА_4 не звертався.

Слід врахувати, що мати сторін перебувала на обліку у лікаря - психіатра Вознесенської ЦРЛ з діагнозом наслідки2-х ГПМК, стійкий помірно іиражений астенодисфоричний розлад з пароноїдальними включеннями, дементний синдром, тому не могла самостійно приймати адекватні рішення щодо свого місця проживання, лікування, харчування, тощо.

Докази про стан здоров`я ОСОБА_7 , зокрема медичні документи, пояснення свідків, на які є посилання в апеляційній скарзі, підтверджують лише стан здоров`я спадкодавця, а не ухилення ОСОБА_4 від надання допомоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, оскільки інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 частково відтворюють його позовні вимоги, викладені в зустрічній позовній, а частково направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку у їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що підстави для скасування рішення суду в межах доводів його апеляційної скарги відсутні.

За таких обставин апеляційні скарги як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2019 року