Справа №339/83/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2019 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Головенко О. С.

секретаря судового засідання Латик В.Є.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, вимоги обгрунтовував тим, що йому на праві приватної власності належала земельна ділянка, площею 0.1699 га для обслуговування домоволодіння та ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 .

В 2003 році він відчужив частину земельної ділянки, площею 0.09 га з розташованими на ній житловим будинком та господарськими спорудами відповідачам .

Тому після відчуження земельної ділянки в його власності повинна залишитись земельна ділянка, площею 0.799 га ( 0.1699-0.09).

На час укладення договору купівлі-продажу земельні ділянки не були розмежовані та не встановлено меж в натурі. Ним, як власником земельної ділянки, вздовж городу без ніяких розмірів тимчасово натягнуто сітку , яка знаходиться по даний час .

До червня 2016 року між ним та відповідачами не виникало ніяких суперечок з приводу користування земельною ділянкою.

Спір виник коли відповідачі викинули водяний насос з його криниці, мотивуючи тим, що земельна ділянка, на якій розташована криниця, належить їм. І саме тоді позивач довідався, що його нерухомість ( криниця) знаходиться на земельній ділянці відповідачів.

Виготовлення документів та обміри земельної ділянки відповідачі проводили у його відсутності. У результаті проведення обмірів земельної ділянки змінено розмежування від «А» до «В» відносно його Державного акту і тим самим зменшено площу його земельної ділянки та збільшено земельну ділянку відповідачів .

В жовтні 2016 року він провів обміри земельної ділянки, в ході якого встановлено, що йому залишилась земельна ділянка, площею 0.0747 га , що на 0.0052 га менша, ніж в державному акті на право приватної власності на землю.

Тому вважає, що при виготовленні Державного акту на право власності на земельну ділянку відповідачами незаконно змінено конфігурацію меж земельних ділянок , що призвело до порушення його законних прав на нерухоме майно та належну йому земельну ділянку .

В 2016 році за його зверненням, комісія Болехівської міської ради, провівши обстеження та встановивши, що відповідачі незаконно користуються ділянкою в кінці городу рекомендувала їм звернутися до проектної ліцензованої організації щодо необхідності зміни меж земельної ділянки з врахуванням місця розташування криниці, власником якої він є.

Відповідачі не виконали ці рекомедації, тому просить суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка належить йому на підставі державного акту від 18 грудня 1998 року, зобов`язавши відповідачів повернути самовільно захоплену земельну ділянку, площею 0.0052 га шляхом зміни конфігурації меж між їхніми земельними ділянками.

Оскільки відповідачі не надали відзив у визначений судом строк, то згідно ч. 8 ст.178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, вислухавши вступне слово сторін та їх представників, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог п.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Із змісту позовної заяви, матеріалів справи вбачається, що предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої він просив ухвалити судове рішення, є усунення перешкод у користуванні частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідачів повернути самовільно захоплену земельну ділянку, площею 0.0052 га шляхом зміни конфігурації меж між земельними ділянками.

Відповідно до частин 1,2 ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно із ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Розглядаючи вказаний спір, що виник між сторонами з приводу користування земельною ділянкою, судом встановлено такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 03 листопада 2010 року стверджується, що відповідачі є співвласниками земельної ділянки ( по Ѕ частині кожен), площею 0,0900 га по АДРЕСА_1 цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування будинку, господарських споруд і присадибна ділянка (а.с.37).

Попереднім власником вказаної ділянки був позивач ОСОБА_1 , який 25 квітня 2003 року згідно договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки відчужив житловий будинок з господарськими будівлями та вказану земельну ділянку відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.36 ).

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 просив захистити його право виходячи з того, що відповідачі при оформленні державного акту на придбану ними згідно договору земельну ділянку, самовільно захопили частину земельну ділянку, площею 0,0052 га змінивши конфігурацію меж між їхніми земельними ділянками.

Статтями 106-107 ЗК України, передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Визначення «самовільного зайняття земельної ділянки» міститься у ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».Під цим терміном розуміються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України.

На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Тобто, відповідно до вимог наведених норм, позивач зобов`язаний довести, в чому полягають неправомірні дії відповідачів та яким чином порушуються його права.

Доводячи зазначений факт, позивач посилався на самовільне захоплення відповідачами 0,0052 га. земельної ділянки, проте належних та допустимих доказів, які такий факт підтверджують не представив.

Посилання позивача на те, що згідно схеми земельних ділянок (а.с.8) його земельна ділянка має меншу площу, оскільки відповідачі при виготовленні державного акту без його згоди змінили межі земельних ділянок, збільшивши розмір належної їм земельної ділянки на увагу не заслуговують, оскільки, як вбачається із цієї ж схеми, земельна ділянка відповідачів має площу 0,09 га та відповідає умовам договору купівлі- продажу.

Так, за умовами договору, укладеного між сторонами, об"єктом купівлі- продажу, окрім житлового будинку з господарськими будівлями, є земельна ділянка, площею 0,09 га. (а.с.36).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, при відчуженні вказаної земельної ділянки в 2003 році відповідачами були встановлені межі земельної ділянки та узгоджені з суміжними землекористувачами, в тому числі з позивачем (а.с.38-39), який на межі встановив сітку.

Викладене узгоджується із схемою топографічно-геодезичного вишукування від 29 квітня 2017 року, де відображено що дана огорожа мала місце і її граничні межі співпадають з погодженими позивачем межами. (а.с.40).

Окрім того, не підтверджує доводи позивача щодо факту захоплення земельної ділянки відповідачами і наданий ним доказ - акт комісії від 26 липня 2017 року.

Так, із змісту акту вбачається, що комісією розглянуто звернення ОСОБА_1 по встановленню меж з сусідкою ОСОБА_3 в її присутності та ОСОБА_4

В ході розгляду звернення встановлено, що згідно договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 та ОСОБА_3 майно по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0.09 га із загальної площі 0.1699 га, що належала йому на праві приватної власності. Зі слів ОСОБА_3 , на час укладення договору земельні ділянки були не розмежовані та не встановлені межі в натурі. На час звернення земельні ділянки розмежовані металічною огорожею. На їх земельній ділянці розташована криниця, яка вказана, як об`єкт майна у свідоцтві про право власності на нерухоме майно ОСОБА_1 В кінці городу ОСОБА_3 є земельна ділянка площею 0.0030 га, яка є в її користуванні, але не входить у площу 0.09 га.

Комісією рекомендовано ОСОБА_3 звернутися до проектно ліцензованої організації щодо необхідності зміни меж земельної ділянки, враховуючи місце розташування криниці ОСОБА_1 на земельній ділянці, що є у її приватній власності.

ОСОБА_1 у разі незгоди ОСОБА_3 змінити межі земельної ділянки, виключивши частину ділянки під криницею та звернутися до суду, оскільки згідно п.2 ст. 158 ЗК України виключно суди вирішують земельні спори з приводу користування земельним ділянками, що є у власності громадян (а.с.41).

Однак, як ствердили сторони, з такими рекомендаціями комісії вони не погодилися та звернулися до суду.

Зокрема, з рішення Болехівського міського суду від 21 грудня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з вимогами усунути перешкоди у користуванні криницею, що належить йому на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 червня 2003 року шляхом скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 від 03 листопада 2010 року, виданого на ім`я ОСОБА_3 та звільнення ОСОБА_4 , ОСОБА_3 частини земельної ділянки, на якій розташована його криниця.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 теж подали зустрічну позовну заяву, в якій просили визнати недійсним та скасувати свідоцтво на право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане виконавчим комітетом Болехівської міської ради 10 червня 2003 року на ім`я ОСОБА_1 в частині скасування права власності на криницю та визнати за ними по Ѕ частці право власності на криницю, яка розміщена на їхній земельній ділянці.

Приймаючи рішенння про відмову як первинного позову ОСОБА_1 , так і зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , суд в своєму рішенні вказав, що для захисту свого права ОСОБА_1 , як власник криниці, має право звернутися з позовом щодо встановлення сервітуту на користування криницею, яка знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ( а.с.42-47).

Натомість, позивач захопив частину земельної ділянки, площею 0,0031 га по АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності позивачів, мотивуючи тим, що на ній знаходиться криниця, яка є його власністю.

Рішенням Болехівського міського суду від 21.02.2019року зобов"язано ОСОБА_1 звільнити частину земельної ділянки, площею 0,0031 га по АДРЕСА_1 шляхом перенесення частини огорожі (металевих стовпчиків в кількості дев"яти штук та сітки довжиною 31 метр) на попереднє місце, встановивши їх на цій земельній ділянці по АДРЕСА_1 від точки «Б» до точки «В».

Таким чином, факт зменшення земельної ділянки позивача за рахунок збільшення площі у відповідачів ОСОБА_1 не довів належними доказами і такі ґрунтуються лише на припущеннях.

З урахуванням вищевказаного, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом, а тому не підлягають задоволенню.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст. 141 ЦПК України не підлягають стягненню і понесені судові витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 152, 186 ЗК України, ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 264, 265, 273 ЦПК України суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд.

Найменування або ім`я сторін, їх місцезнаходження або місце проживання:

ОСОБА_1 - реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 - реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 - реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Дата складання повного тексту рішення - 11 червня 2019 року.

Суддя Головенко О.С.