Справа № 440/628/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/811/1439/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.М.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Буського районного суду Львівської області від 13 березня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Буська міська рада Львівської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, демонтаж самовільно зведеного будинку.

В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є власником земельної ділянки, яка розташована під номером АДРЕСА_1 у АДРЕСА_2 Буську Львівської області, що підтверджується Державним актом про право приватної власності на землю серії ЛВ 5703 від 18.03.1999 року, виданим Буською міською радою народних депутатів. На початку квітня 2015 року вона виявила, що на вказаній земельній ділянці зведений житловий будинок, незавершений будівництвом, який належить відповідачу. Оскільки на прохання позивача про надання їй відповідних дозвільних документів про зведення будинку відповідач відмовляв, вважає, що будинок є самовільно зведений та підлягає демонтажу. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. З наведених підстав просила суд зобов`язати ОСОБА_3 демонтувати зведений ним будинок на земельній ділянці, що їй належить та знаходиться під номером АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Буського районного суду Львівської області від 13 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Апелянт зазначає, що державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ № 5703 від 18.03.1999 року в сукупності з рішенням Буської міської ради народних депутатів №18 від 24.04.2015 року однозначно свідчить про те, що їй, на праві приватної власності належить саме земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується і висновком експерта від 22.05.2018 року №1188/1189/1190 за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи, з якої вбачається, що дана земельна ділянка належить ОСОБА_1 на праві власності, а також, що будинок, зведений ОСОБА_3 , знаходиться на її земельній ділянці. Зазначає, що її представником разом з позовною заявою було подано заяву про забезпечення позову, однак суд першої інстанції, грубо порушуючи положення ЦПК України, не розглянув вказану заяву, що дало відповідачу можливість зареєструвати право власності на незаконно збудований будинок на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1 . Також апелянт вказує, що будинок збудований ОСОБА_3 без належного дозволу, оскільки дозвіл відповідачу надавався на будівництво на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , а не на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок збудований без належно затвердженого проекту, оскільки за проектом будинок мав бути розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , а не на земельній ділянці, що належить ОСОБА_1 . Крім того, житловий будинок збудований з істотним порушенням будівельних норм і правил, оскільки наявність огородженого будинку на земельній ділянці позивачки унеможливлює реалізацію нею права власності на належну земельну ділянку. Вказує на те, що офіційно жодної іншої земельної ділянки міська рада їй не пропонувала. У матеріалах справи відсутнє будь-яке документальне підтвердження факту пропозиції про надання іншої земельної ділянки, як і відсутня її відмова від такої пропозиції. Відповідь на адвокатський запит та лист Буської міської ради №448 від 23.11.2016 року не можуть вважатись допустимими доказами, оскільки судом встановлено, що плутанина щодо даної адреси вийшла у зв`язку з впорядкуванням місця розташування такої Буською міською радою, а відтак вказаний лист не можна вважати об`єктивним. Також звертає увагу на те, що отримавши від відповідача документи, які нібито підтверджують правомірність будівництва, суд повинен був залучити до участі у справі Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що право власності є непорушним, а також з відсутності доказів самочинного будівництва ОСОБА_3 житлового будинку по АДРЕСА_3 , будівництва такого з порушенням будівельних норм і правил, та порушення у зв`язку з цим прав позивачки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частина 2 ст. 90 ЗК України передбачає, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків .

Матеріалами справи підтверджується, що 11 липня 2014 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , було укладено договір дарування земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_3 набув у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , який нотаріально посвідчений та зареєстрований згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень серія НОМЕР_1 , виданого 11.07.2014 року.

Набуття ОСОБА_5 у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , підтверджується договором дарування від 14 вересня 2013 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідченим приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу. Право власності на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Тиднюк Г.В., приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу, 14.09.2013 року за № 2493559.

Вищезазначені договори дарування від 14 вересня 2013 року та від 11 липня 2014 року ніким не оспорювалися, недійсними в судовому порядку не визнавалися, а відтак є чинними.

Судом першої інстанції також встановлено, що право власності ОСОБА_6 на дану земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 512228 від 08.05.2008 року, який був виданий на підставі рішення Буської міської ради Львівської області від 13.06.2007 року «Про передачу земельних ділянок у власність», що не оскаржувалося, а відтак є чинним, згідно з яким ОСОБА_6 було передано у власність земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель в АДРЕСА_3 .

В матеріалах справи відсутні докази оспорення позивачкою правомірності набуття відповідачем ОСОБА_3 у власність земельної ділянки АДРЕСА_3

Земельній ділянці, що є у власності відповідача, присвоєний кадастровий номер :13:023:0053 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку.

Судом першої інстанції встановлено, що на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 збудував житловий будинок, якому відповідно до довідки № 5311 від 29.09.2013 року новозбудованому житловому будинку присвоєна фактична поштова адреса: АДРЕСА_3 .

Вважаючи спірний житловий будинок самочинним будівництвом, таким, що збудований без дозвільних документів, з порушенням будівельних норм та правил, позивачка просила суд зобов`яззати ОСОБА_3 демонтувати збудований ним будинок, вважаючи, що такий збудовано на належній їй земельній ділянці під АДРЕСА_3 .

Згідно ч.1 ст.376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відмовляючи у задоволенні цієї вимоги, суд першої інстанції врахував, що до матеріалів справи долучені дозвільні документи на його будівництво, зокрема, повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ЛВ 65 від 24.07.2015 року, декларація про готовність до експлуатації об`єкта, те, що будівельні роботи виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання № ЛВ 70 від 24.09.2015 року, які не скасовані і є чинними.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно врахував і те, що право власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія СТА НОМЕР_2 від 09.10.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень серія ЕКВ 363416 від 09.10.2015 року, які є чинними і право власності ОСОБА_3 на цей житловий будинок не скасоване.

На думку колегії суддів, за наявності у ОСОБА_3 правовстановлюючих документів на житловий будинок АДРЕСА_3 , які не скасовані, а відтак є чинними, за наявності правовстановлюючих документів на земельну ділянку АДРЕСА_3 у м. АДРЕСА_3 , які не оскаржувалися, вірним та обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_3 демонтувати зведений ним житловий будинок на земельній ділянці, яка, як вважає позивачка, належить ОСОБА_1 та знаходиться під номером АДРЕСА_3 .

Суд першої інстанції критично оцінив висновок судового експерта Іляш В.В. від 22 травня 2018 року, оскільки з його тексту вбачається, що рішенням № 61 від 16.04.1992 року Буської міської ради народних депутатів ОСОБА_7 було надано земельну ділянку в АДРЕСА_3 , площею 800,0 кв.м. під будівництво житлового будинку, відповідно до якого ним виготовлено проект забудови земельної ділянки АДРЕСА_3 та видано акт виносу в натурі меж земельної ділянки від 21.04.1992 року, Державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ 5703 від 18.03.1999 року, виданий ОСОБА_1 на підставі рішення Буської міської ради народних депутатів від 20 жовтня 1998 року № 120 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована у АДРЕСА_3 ,

Як вбачається з рішення виконавчого комітету Буської міської ради № 18 від 24.04.2015 року про впорядкування місця розташування земельної ділянки по АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності згідно державного акту на право приватної власності на землю серія ЛВ № 5703, виданого 18.03.1999 року і зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 856, фактичне місце розташування вказаної земельної ділянки є адреса АДРЕСА_4 .

Звернення до суду з позовом позивачка обґрунтовувала належністю їй земельної ділянки АДРЕСА_3 та незаконним будівництвом ОСОБА_3 саме на цій земельній ділянці житлового будинку, який просить суд зобов`язати його демонтувати.

Разом з тим, як встановлено і судом першої інстанції, і судом апеляційної інстанції, спірний житловий будинок збудовано на земельній ділянці АДРЕСА_3 , що свідчить про відсутність порушення прав та законних інтересів позивачки.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент виникнення даного спору і подання позовної заяви існували невідповідності та неточності місця розташування земельної ділянки, належної позивачці, однак такі склалися не з вини відповідача, який на законних підставах став власником спірної земельної ділянки, оскільки законно заволодів нею на підставі договору дарування, який не визнано незаконним в судовому порядку, а відтак такий є чинним, та будучи власником спірної земельної ділянки збудував на ній житловий будинок. Відповідальність за такі дії органу місцевого самоврядування не може бути покладена на відповідача ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо аргументовані.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 13 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17.10.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.