Справа № 449/601/18 Головуючий у 1 інстанції: Борняк Р.О.
Провадження № 22-ц/811/1274/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Курій Н.М.,

суддів - Шандри М.М., Цяцяка Р.П.,

секретаря - Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - Тимошика І.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 лютого 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Борняка Р.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання її такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку із відсутністю в ній понад шість місяців без поважних причин. В обґрунтування позову посилається на те, що в зазначеній квартирі, яка належить до комунального житлового фонду, на даний час зареєстрований він та його дочка - відповідачка ОСОБА_3 , яка з 2007 року в даній квартирі фактично не проживає, оскільки виїхала за межі України, а з 27.02.2014р. прийнята на тимчасовий консульський облік у Генеральному консульстві в Мілані. В позові також, зазначив, що відповідачка понад 10 років не проживає за адресою зареєстрованого місця проживання, не отримує жодних послуг і не має жодного фактичного правового зв`язку із вказаною квартирою. В добровільному порядку відповідач не бажає знятись з реєстрації, всі обов`язки, що випливають з утримання квартири виконує лише позивач, до того ж збереження реєстрації відповідача у спірному житловому приміщенні зумовлює додаткові витрати на утримання квартири з боку позивача та ускладнює можливість отримання ним належних соціальних пільг.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 лютого 2019 року оскаржив ОСОБА_1

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що відсутність особи, яка заявляє про збереження інтересу до житлових прав у певному приміщенні повинна бути доповнена належним та добросовісним виконанням обов`язків наймача для встановлення причин поважності такої. Оскільки, відповідачкою облаштовано свій побут за кордоном, всі обов`язки щодо належного утримання спірної квартири, оплату за користування житлом та комунальними послугами він здійснює самостійно. Стверджує, що збереження зареєстрованого місця проживання у спірному житловому приміщенні зумовлює додаткові витрати на утримання квартири та ускладнює можливість отримання ним належних соціальних пільг. Посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги актуальні висновки Верхового Суду, зазначені у постанові №283/1443/16-ц, згідно з якими проживання в іншій місцевості у зв`язку з роботою за змістом норм закону (статті 3,6, 8 Закону України «Про вільне пересування та вільний вибір місця проживання в Україні») та матеріалами справи не є поважною причиною не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні.

Просить скасувати рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представником ОСОБА_3 - адвокатом Тимошик І.Я. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що ОСОБА_1 не лише не вказує на жодний фактичний доказ обґрунтування позовних вимог, але також помилково посилається на втрату субсидії через реєстрацію у спірній квартирі ОСОБА_3 , оскільки надання такої припинено за його ж заявою. На даний час, ОСОБА_1 , використовує надану йому пільгу по сплаті комунальних послуг як дитина війни.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримав, посилаючись на доводи, які аналогічні доводам апеляційної скарги та просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник ОСОБА_3 - Тимошик І.Я. в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 тимчасово працює за межами України, її періодична відсутність викликана поважними причинами, тому, з урахуванням цього на неї розповсюджуються гарантії, визначені п.2 ч.3 ст.71 ЖК Української РСР, й вона не може бути визнана такою, що втратила право користування спірним житлом-квартирою АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено такі обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є наймачами квартири АДРЕСА_1 та зареєстровані в ній. Зазанчена квартира належить до державного житлового фонду територіальної громади м. Перемишляни та перебуває на балансі МКП "Комунальник" (арк. спр.52).

Згідно з актом обстеження житлового приміщення від 16.05.2018р., в ході проведення обстеження квартири АДРЕСА_1 на предмет проживання в ній ОСОБА_3 , комісією Перемишлянської міської ради встановлено, що ОСОБА_3 на момент проведення обстеження була відсутня у квартирі, зі слів сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідачка орієнтовно з 1998р. по даний час фактично не проживає у квартирі (арк. спр. 5 зворот).

Відповідно до листа Перемишлянської ЦРЛ №416 від 18.04.2018р.№416 ОСОБА_3 , в період 2016-2017р.р. за медичною допомогою не зверталась (арк. спр. 7).

Згідно з листом начальника ЦПЗ №6 від 10.04.2018 року в період листопад-грудень 2017 року реєстрована поштова кореспонденція на ім`я ОСОБА_7 не надходила (арк. спр.8).

Статтею 47 Конституції України, передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР, встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР, дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Окрім того, апеляційний суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Пунктом 2 ч.3 ст. 71 ЖК Української РСР визначено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

В суді першої та апеляційної інстанцій сторони підтвердили, що з 2007 року ОСОБА_3 виїхала за межі України, приїздить в Україну періодично.

З копії закордонного паспорта ОСОБА_3 встановлено, що з 27.02.2014р. ОСОБА_3 прийнята на тимчасовий консульський облік у Генеральному консульстві України в Мілані (арк. спр. 53).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач тимчасово працює за межами України, її періодична відсутність викликана поважними причинами.

Доказів на спростування зазначеного вище позивачем ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано.

Відтак, апеляційний суд вважає, що висновок районного суду про те, що на ОСОБА_3 розповсюджуються гарантії, визначені п.2 ч.3 ст. 71 ЖК Української РСР, й вона не може бути визнана такою, що втратила право користування спірним житлом є правильним.

Твердження апелянта ОСОБА_1 про те, що збереження за відповідачкою ОСОБА_3 реєстрації у спірному житловому приміщенні зумовлює додаткові витрати на утримання квартири та призвело до відмови у наданні субсидії суд вважає необґрунтованим, з таких підстав.

В матеріалах справи міститься відповідь міського комунального підприємства «Комунальник» Перемешлянської міської ради №19 від 05 лютого 2019 року, яка надана на адвокатський запит адвоката Тимошика І.Я., згідно з якою з квітня 2016 року організація проводить нарахування за вивезення сміття за 1 (одну) особу (арк. спр. 85).

Судом встановлено, що станом на 14.05.2017 року лічильник на газ вже було встановлено, що підтверджується наявним рахунком на оплату за спожитий газ (арк. спр. 11).

Відповідно до квитанцій від 18.01.2019 (арк. спр. 87) оплата за спожиту електроенергію та газ, проводиться згідно з показників встановлених лічильників, а тому реєстрація відповідачки ОСОБА_3 не може впливати на вартість послуг за спожитий газ та електроенергію.

З наявного в матеріалах справи повідомлення про надання субсидії №005185 встановлено, що ОСОБА_1 призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг на неопалювальний період, з травня 2018 року по вересень 2018 року включно, щомісячно в сумі 213 грн. 62 коп. та припинено з 01.08.2018 року за заявою власника/наймача.

Відтак, ще до завершення наданого періоду дії субсидії ОСОБА_1 подав заяву про припинення надання такої, що спростовує його твердження про неможливість її отримання у зв`язку із реєстрацією у квартирі ОСОБА_3

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на висновки Верхового Суду, зазначені у постанові №283/1443/16-ц, не можуть бути застосовані апеляційним судом в даній справі та не могли бути взяті до уваги судом першої інстанції, оскільки в цій справі Верховним Судом застосовано інші норми матеріального права, так як спір виник між власником житла та колишнім членом сім`ї власника майна, який проживав на території України на день розгляду справи і на останнього поширювалися норми Закону України «Про вільне пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (статті 3,6, 8).

Ураховуючи наведене та беручи до уваги те, що позивачем, незважаючи на покладений процесуальним законом обов`язок не доведено факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, а також з урахуванням відсутності у відповідача іншого житла, наявності рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 15.11.2016 року, що набрало законної сили про визнання за ОСОБА_3 права на приватизацію на Ѕ частину спірної квартири (запис про яке за №449/1225/15-ц зазначено на арк. спр. 47), суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржене рішення постановлено з додержанням вимог закону, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись п.1.ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 травня 2019 року.

Головуючий Н.М. Курій

Судді: М.М. Шандра

Р.П. Цяцяк