ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4382/19 Справа № 203/875/18 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Естейт Селлінг", третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіна Надія Миколаївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, недійсним виникнення права власності, скасування записів про державну реєстрацію права власності, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ "Приватбанк", ТОВ "Естейт Селлінг", третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіна Надія Миколаївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, недійсним виникнення права власності, скасування записів про державну реєстрацію права власності /а.с. 2-10/.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що 24.12.2007 року між ним та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» було укладено договір про іпотечний кредит №DNUHGI, відповідно до умов якого було надано кредит в розмірі 454 500 грн. на споживчі цілі. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено іпотечний договір №DNUHGI від 24.12.2007 року, предметом якого виступала належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_1 . Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.02.2014 року було скасовано рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20.03.2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в частині зазначення способу реалізації предмета іпотеки та в цій частині ухвалено нове рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNUHGI від 24.12.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з початковою ціною 606 000 грн., з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. 10.10.2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» шляхом укладення від свого імені договору купівлі-продажу з Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», продало останньому квартиру АДРЕСА_1 . Заявляючи вимогу про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності на квартиру за Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», позивач посилався на те, що в укладеному з банком договорі іпотеки не було визначено такого способу звернення стягнення, як рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В договорі було застосовано роз`єднувальний союз або, наявність якого вказує, що звернення стягнення на предмет іпотеки можливе або за рішенням суду, або на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя і одночасне застосування вказаних способів договором іпотеки не передбачено. Також посилався на те, що апеляційним судом в резолютивній частині рішення не встановлено право продажу предмету іпотеки від імені банку, а зазначено продаж від імені відповідача ОСОБА_1 Проте, при укладенні договору купівлі-продажу згоду останнього на продаж отримано не було. Крім того, відповідно до довідки банку від 09.02.2018 року грошові кошти від покупця на поточний рахунок ОСОБА_1 по кредитному договору не надходили. Таким чином, продаж квартири не здійснений.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 січня 2019 року в задоволенні вказаного вище позову відмовлено /а.с. 156-159/.

Не погодившись із вказаним вище рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги /а.с. 166-173/.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не перевірив доводи позивача, в чому полягає недійсність правочину, на яку він посилався, та неповно з`ясував усі обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву сторони не скористалися.

Вислухавши представників позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

24 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №DNUHGI, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в розмірі 454500 грн. на споживчі цілі.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між останніми було укладено іпотечний договір №DNUHGI від 24 грудня 2007 року, предметом якого виступала належна ОСОБА_1 на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року було скасовано рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в частині зазначення способу реалізації предмета іпотеки та в цій частині ухвалено нове рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNUHGI від 24 грудня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з початковою ціною 606000 грн., з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності.

10 жовтня 2016 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого Банк продав останньому квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлені судом обставини підтверджуються матеріалами справи.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно з ч. l ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст.39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Пунктом 4.2 укладеного між сторонами іпотечного договору №DNUHGI від 24.12.2007 року встановлено, що звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

Згідно п.4.3 іпотечного договору передбачено, що даний пункт цього договору є застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору шляхом продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку». Цим договором іпотекодавець уповноважує іпотекодержателя подавати та отримувати від імені іпотекодавця довідки та документи, які необхідні для підготовки предмету іпотеки до продажу, сплачувати всі необхідні платежі, підписувати договір купівлі-продажу предмету іпотеки, а також виконувати всі інші дії, які пов`язані з продажем предмету іпотеки.

Судом першої інстанції встановлено право Банку на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 від 10.10.2016 року, Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», як іпотекодержатель, яке виникло на підставі п.п.4.2,4.3 іпотечного договору, ст.ст.33,38 Закону України «Про іпотеку» та рішень Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20.03.2013 року, а також апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.02.2014 року.

16 вересня 2016 року Банк направив позивачу лист-повідомлення про намір продати предмет іпотеки, про що зазначає сам позивач у своєму листі від 12 жовтня 2016 року.

Згідно п.1.1 договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2016 року вбачається, що останній укладався саме на виконання зазначених вище судових рішень, у спосіб визначений в резолютивній частині рішення від 10 лютого 2014 року.

Продаж предмету іпотеки за цим договором було здійснено за ціною 606000 грн., що відповідає оціночній вартості предмету іпотеки, визначеній п.1.3.2 іпотечного договору та початковій ціні продажу, визначній в резолютивній частині рішення суду від 10 лютого 2014 року.

Таким чином, звернення стягнення відбулось в момент набрання відповідним рішенням суду законної сили. Саме з цього часу власник предмета іпотеки, втратив право розпоряджатись, користуватись та володіти спірним майном.

На момент укладення договору заборон на відчуження майна чи арешту майна не було.

Отже, за вказаних вище обставин доводи ОСОБА_1 про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним є неспроможними.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2016 року права позивача порушені не були, а доводи ОСОБА_1 відносно фіктивності договору купівлі-продажу, з підстав незарахування банком коштів від продажу на рахунок позичальника, колегія суддів відхиляє, оскільки саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції та не містять правових підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров