КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Пінкевич Н.С.
Апеляційне провадження №22-ц/824/4780/2019
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мережко М.В.,
суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,
секретар: Тютюнник О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ), ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 (правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ), ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування,

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка до дня смерті проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно, яке складається з: квартири АДРЕСА_2 , автомобіля ВАЗ-21013 та грошових вкладів в Ощадбанку. Вони та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину в установлений законом строк.

За життя спадкодавця відповідач ухилявся від надання допомоги матері, яка через похилий вік, тяжку хворобу була у безпорадному стані та потребувала такої допомоги. Для лікування спадкодавцю потрібні були значні кошти та моральна підтримка, але відповідач ухилявся від надання будь-якої допомоги. ОСОБА_3 вчиняв відносно спадкодавця фізичне та психологічне насильство, ображав її, принижував, не дозволяв вільно пересуватися по квартирі. Відповідач погано відносився до матері, у березні 2016 року довелось викликати поліцію. У травні 2016 року у спадкодавця стався повторний інсульт, після чого вона була у безпорадному стані та прикута до ліжка. ОСОБА_3 відмовився надавати будь-яку допомогу матері. Факт перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані та її хвороба підтверджується випискою з історії хвороби.

Позивачі вважали, що відповідач, який ухилявся від надання допомоги хворій матері та застосовував до неї психологічне насильство, ображав її, повинен бути усунений від права на спадкування на майно. Також відповідач не приймав участь у похованні матері. Крім того, грошові вклади, які входять до складу спадкового майна, фактично не належали спадкодавцю, оскільки ОСОБА_2 отримав їх від Київського обласного військового комісаріату у 2015 році як військовослужбовець, що перебував у зоні АТО.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд на підставі частини п`ятої статті 1224 ЦК України усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 20 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивачі просили скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована посиланнями на аналогічні обставини, викладені у позовній заяві. Позивачі також зазначали, що суд не дав належної оцінки, наявним у матеріалах справи доказам
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відхилено. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час розгляду справи Київським апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_1 , який був позивачем у справі, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як правонаступників після смерті ОСОБА_1 у якості позивачів у справі.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції судові засідання по справі призначались неодноразово. Так, 12 березня 2019 року ОСОБА_2 особисто подав до канцелярії суду клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 14 березня 2019 року, у зв`язку із його перебуванням на стаціонарному лікуванні з 11 березня 2019 року, 04 квітня 2019 року ОСОБА_2 подав до канцелярії суду клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 16 квітня 2019 року, у зв`язку із його перебуванням на стаціонарному лікуванні з 09 квітня по 03 травня 2019 року. 21 травня 2019 року ОСОБА_2 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 23 травня 2019 року, у зв`язку із його перебуванням на стаціонарному лікуванні в Українському державному медико-соціальному центрі реабілітації ветеранів війни з 20 травня 2019 року.

У судове засідання по справі, призначене на 13 червня 2019 року, апелянт ОСОБА_2 також не з`явився, 10 червня 2019 року подав до канцелярії суду чергове клопотання про перенесення дати розгляду справи, яке обґрунтовує тим, що він має направлення на отримання послуг із психологічної реабілітації ЗАТ «Укрпрофздоровниця» ДП «Санаторій «Верховина», узгоджена дата прибуття до санаторію 11 червня 2019 року. Доказів неможливості відтермінувати дату прибуття до санаторію, знаючи, що справа призначена до розгляду на 13 червня 2019 року, ОСОБА_2 не надав.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання та чергового відкладення розгляду справи.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 був завчасно повідомлений про всі судові засідання по справі, засідання неодноразово відкладались за клопотаннями апелянта. Крім цього, заздалегідь знаючи про дату, час та місце судового розгляду справи, апелянт ОСОБА_2 , який є позивачем по справі, не надав суду ні письмових пояснень по справі, ні обґрунтування необхідності особисто брати участь в засіданні, ні жодного доказу на підтвердження того, що ним вживались будь-які заходи, спрямовані на добросовісну реалізацію ним процесуальних прав та виконання обов`язків.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Слід також звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

У рішеннях у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 р. та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р. визначено, що принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Враховуючи викладене, а також те, що справа тривалий час перебуває на розгляді, судові засідання неодноразово відкладались виключно за клопотаннями апелянта ОСОБА_2 , що впливає на дотримання розумних строків розгляду справи, та для забезпечення принципу «справедливого балансу» між сторонами, колегія суддів не може визнати причини неявки апелянта ОСОБА_2 в судове засідання поважними та доходить висновку про відсутність достатніх підстав для відкладення розгляду справи.

Крім цього, колегія суддів вважає, що дії позивача ОСОБА_2 , що полягають у неявці в судові засідання та систематичному поданні клопотань про відкладення розгляду справи, є недобросовісним користуванням апелянтом своїми процесуальними правами та спрямовані на затягування строків розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.4).
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с.5).
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно, яке складається з: квартири АДРЕСА_2 , автомобіля ВАЗ- 21013, номерний знак НОМЕР_4 та грошових вкладів в Ощадбанку (а.с.10-12).
Спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 13 жовтня 2016 року звернувся до Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.119).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з заявами про прийняття спадщини 01 листопада 2016 року (а.с.117).
Як вбачається із виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 3348, з 11 грудня 2015 року по 21 грудня 2015 року гр. ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні у Вишнівській міській лікарні, з клінічним діагнозом: «Ц/атеросклероз з арт. гіпертензією. Гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу в виді елементів моторної афазії, легкого правостороннього геміпарезу».
Згідно з висновком спеціаліста №131/17 в галузі судово-медичної експертизи ОСОБА_6 від 04 квітня 2017 року у гр. ОСОБА_4 з кінця 2015 року до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 були наявні суттєві функціональні порушення в організмі, які обмежували її життєдіяльність, спроможність своїми силами забезпечувати власні потреби, а тому викликали необхідність постійного стороннього догляду та допомоги (а.с.145).
Відповідно до довідки Виконавчого комітету Вишневої міської ради від 19 травня 2016 року ОСОБА_2 за власний рахунок поховав матір ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).
Як видно з розписок від 21 січня 2016 року, 26 лютого 2016 року, 11 травня 2016 року, 14 травня 2016 року, 19 травня 2016 року, ОСОБА_3 передавав ОСОБА_2 кошти на лікування матері ОСОБА_4 (а.с.55-58).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі надавали всю необхідну допомогу спадкодавцю, а тому спадкодавець ОСОБА_4 не потребувала допомоги саме від відповідача. Позивачі не надали доказів звернення покійної за матеріальною чи фізичною допомогою до відповідача, а також того, що відповідач свідомо ухилявся від надання такої допомоги.
Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено судам, що факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом. При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливості його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. За таких обставин, ухилення характеризується умисною формою вини.
Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Вимога про усунення спадкодавця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Звертаючись до суду з позовом про усунення від права на спадкування, позивачі обґрунтовували його тим, що за життя спадкодавця відповідач ухилявся від надання допомоги матері, яка через похилий вік, тяжку хворобу була у безпорадному стані.
Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт ухилення ОСОБА_3 від надання допомоги матері ОСОБА_4 . Крім того, з наявних у матеріалах справи розписок вбачається, що відповідач надавав кошти на лікування спадкодавця.
Позивачі посилались і на те, що вони надавали матеріальну допомогу та піклувалися про спадкодавця. Вказані обставини підтвердили свідки, допитані у судовому засіданні в суді першої інстанції. Отже, ОСОБА_4 не потребувала допомоги, оскільки отримувала її від позивачів по справі.
У своїй позовній заяві та у апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 зазначали, що відповідач вчиняв фізичне та психологічне насильство. Проте, будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин позивачі (апелянти) не надали.
ОСОБА_2 також зазначає про те, що грошові кошти на рахунку спадкодавця є його особистими коштами і відповідач не має на них права. Однак, вказана обставина не стосується предмета спору, а тому не може бути прийнята до уваги судом.
Враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не підтверджені належними та допустимими доказами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної повторюють доводи позовної заяви, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 (відповідача) було залучено до справи як одного із правонаступників ОСОБА_1 (позивача, апелянта), колегія суддів доходить висновку, що апеляційне провадження в цій частині підлягає закриттю у зв`язку з неможливістю поєднання в одній особі прав та обов`язків і відповідача, і позивача.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374.375,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в частині, де його правонаступником є ОСОБА_3 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 (правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ), ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування - закрити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ), ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції .

Повний текст судового рішення буде складено не пізніше 20 червня 2019 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко