КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/5578/2019 Головуючий у 1-й інстанції: Хоменко В.С.
П о с т а н о в а

Іменем України

03 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 січня 2019 року в справі за позовом Національного банку України до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою, -

у с т а н о в и в :

У червні 2017 року представник позивача пред`явив позов до відповідачів, у якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Національного банку України заборгованість за договором № 2109 від 09.02.2011 року у розмірі 127 353,59 грн. та судовий збір у розмірі 1 910,30 грн.. Зазначав, що 09.02.2011 року між Національним банком України та працівником банку - ОСОБА_2 , було укладено договір № 2109 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі. Відповідно до умов вказаного договору банк надав відповідачу кредит в сумі 200 000,00 грн. зі сплатою 6 % річних за користування кредитом строком на 20 років з дати виникнення заборгованості на рахунку з обліку наданого кредиту з датою повернення до 20.01.2031 року. При цьому згідно п. 3.1. договору ОСОБА_2 зобов`язалась здійснювати повернення кредиту шляхом уповноваження Національного банку України цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 837,00 грн., починаючи з березня 2011 року, а в останній місяць користування кредитом - у сумі 794,00 грн. та суму для оплати користування кредитом. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, між Національним банком України та ОСОБА_1 було укладено договір № 2109/П від 09.02.2011 року, відповідно до якого останній зобов`язався відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_2 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору № 2109 від 09.02.2011 року.

18.11.2015 року ОСОБА_2 звільнено з Національного банку України. З огляду на вказане, 18.11.2015 року між банком та останньою було укладено додатковий договір № 92 до договору № 2109 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі від 09.02.2011 року, за умовами якого було змінено п. 3.1. договору, а саме: визначено порядок повернення кредиту, зокрема, з березня 2011 року по листопад 2015 року (включно) шляхом уповноваження Національного банку України цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 837,00 грн. та оплати користування кредитом; з грудня 2015 року по листопад 2016 року (включно) встановлюється відстрочення повернення кредиту; з грудня 2016 року шляхом щомісячного унесення до 20 числа платежів готівкою до каси Національного банку України або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок Національного банку України для здійснення повернення кредиту в сумі 693,00 грн., а в останній місяць користування кредитом - у сумі 574,00 грн. та оплати користування кредитом; п. 3.2. договору доповнено абзацем, а саме: в період з 01.12.2015 року по 30.11.2016 року позичальнику надається відстрочення оплати за користування кредитом, сума нарахованої оплати за користування кредитом за період з 01.12.2015 року по 30.11.2016 року сплачується позичальником щомісячно до 20 числа рівними частинами, починаючи з грудня 2016 року до закінчення строку дії договору.

Однак, відповідачі не виконали взятих на себе зобов`язань та не вчинили жодних дій, спрямованих на їх виконання, що призвело до виникнення заборгованості за договором № 2109 від 09.02.2011 року, розмір якої станом на 22.03.2017 року склав 127 353,59 грн., з яких: 114 919,00 грн. - строкова заборгованість за кредитом; 2 772,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 2 584,47 грн. - прострочені проценти за користування кредитом; 6 896,90 грн. - строкова заборгованість за відстроченими процентами; 40,53 грн. - пеня за простроченим кредитом; 140,69 грн. - пеня за простроченими процентами.

Відповідач ОСОБА_1 подав зустрічний позов до Національного банку України, у якому просив визнати поруку припиненою, встановлену договором поруки № 2109/П від 09.02.2011 року та стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.. Уважає, що строк поруки в договорі не встановлений, і банком був пропущений шестимісячний строк пред`явлення вимоги до нього як до поручителя з огляду на те, що повернення кредиту мало здійснюватись періодичними платежами і вимога повинна була мати місце, виходячи з дати настання строку чергового платежу.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 січня 2019 року позов Національного банку України задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Національного банку України заборгованість за договором № 2109 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі від 09.02.2011 року станом на 22.03.2017 року в розмірі 127 353,59 грн., з яких: 114 919,00 грн. - строкова заборгованість за кредитом; 2 772,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 2 584,47 грн. - прострочені проценти за користування кредитом; 6 896,90 грн. - строкова заборгованість за відстроченими процентами; 40,53 грн. - пеня за простроченим кредитом; 140,69 грн. - пеня за простроченими процентами. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 1 910,30 грн..

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Національного банку України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з його на користь Національного банку України заборгованості за кредитним договором № 2109 від 09.02.2011 року та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача. Уважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що договором поруки № 2109/П від 09.01.2011 року не встановлено строк припинення поруки, а тому вимоги за зустрічним позовом є обґрунтованими. Указує, що банком пропущений шестимісячний строк для пред`явлення вимог до нього, а тому існують підстави для визнання поруки припиненою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року без змін. Посилається на постанову Верховного суду України від 24.09.2014 року у справі № 6-106цс14, у якій зазначено, що у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за основним договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. За умови пред`явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненою дати виконання основного зобов`язання. Зазначає, що позивач скористався правом на повернення кредиту достроково та направив відповідачам лист з вимогою про погашення заборгованості за кредитом № 55-0007/20152 від 17.03.2017 року. ОСОБА_2 зазначений лист був отриманий 21.03.2017 року, а тому строк виконання зобов`язань за договором був змінений на 22 квітня 2017 року, тобто шестимісячний строк, в межах якого до поручителя могла бути пред`явлена вимога згідно з нормами ч. 4 ст. 559 ЦК України, закінчується 22 жовтня 2017 року, тоді як позов пред`явлено 02.06.2017 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції установлено, що 09.02.2011 року між Національним банком України та працівником банку ОСОБА_2 укладено договір № 2109 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі (а.с. 9-11).

Відповідно до умов вказаного договору банк надав відповідачу кредит в сумі 200 000,00 грн. зі сплатою 6% річних за користування кредитом строком на 20 років з дати виникнення заборгованості на рахунку з обліку наданого кредиту з датою повернення до 20.01.2031 року.

Згідно п. 3.1. договору ОСОБА_2 зобов`язалась здійснювати повернення кредиту шляхом уповноваження Національного банку України цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 837,00 грн., починаючи з березня 2011 року, а в останній місяць користування кредитом - у сумі 794,00 грн. та суму для оплати користування кредитом.

18.11.2015 року ОСОБА_2 звільнено з Національного банку України. Того ждняміж банком та останньою було укладено додатковий договір № 92 до договору №2109 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі від 09.02.2011 року, за умовами якого змінено п. 3.1. договору, а саме: визначено порядок повернення кредиту, зокрема, з березня 2011 року по листопад 2015 року (включно) шляхом уповноваження Національного банку України цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 837,00 грн. та оплати користування кредитом; з грудня 2015 року по листопад 2016 року (включно) встановлюється відстрочення повернення кредиту; з грудня 2016 року шляхом щомісячного унесення до 20 числа платежів готівкою до каси Національного банку України або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок Національного банку України для здійснення повернення кредиту в сумі 693,00 грн., а в останній місяць користування кредитом - у сумі 574,00 грн. та оплати користування кредитом; п. 3.2. договору доповнено новим абзацом, а саме: в період з 01.12.2015 року по 30.11.2016 року позичальнику надається відстрочення оплати за користування кредитом, сума нарахованої оплати за користування кредитом за період з 01.12.2015 року по 30.11.2016 року сплачується позичальником щомісячно до 20 числа рівними частинами, починаючи з грудня 2016 року до закінчення строку дії договору (а.с. 12-13).

НБУ виконав взяті на себе зобов`язання та надав кредит ОСОБА_2 у розмірі 200 000,00 грн. (а.с. 8).

В той же час, з матеріалів справи вбачається, щоОСОБА_2 не виконала взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 22.03.2017 року заборгованість за договором № 2109 від 09.02.2011 року склала 127 353,59 грн., з яких: 114 919,00 грн. - строкова заборгованість за кредитом; 2 772,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 2 584,47 грн. - прострочені проценти за користування кредитом; 6 896,90 грн. - строкова заборгованість за відстроченими процентами; 40,53 грн. - пеня за простроченим кредитом; 140,69 грн. - пеня за простроченими процентами (а.с. 16-27).

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, між Національним банком України та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 2109/П від 09.02.2011 року, відповідно до якого останній зобов`язався відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_2 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору № 2109 від 09.02.2011 року (а.с. 14-15).

Пред`явивши зустрічний позов, ОСОБА_1 , посилаючись на положення ч. 4 ст. 559 ЦК України, вважаючи, що строк поруки не встановлений, саме на вказане вище і звертав увагу та поклав останнє в основу вимог. Зауважив, що банком пропущений шестимісячний строк для пред`явлення вимог до нього.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що між банком та ОСОБА_1 09.02.2011 року укладено договір поруки № 2109/П, за умовами якого сторони визначили строк, після якого порука припиняється.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи первісний позов та стягуючи з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 127353,59 грн., яка утворилась станом на 22.03.017 року, а також відмовляючи задоволенні зустрічного позов про припинення поруки, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 не виконала взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 22.03.2017 року заборгованість за договором № 2109 від 09.02.2011 року склала 127 353,59 грн., з яких: 114 919,00 грн. - строкова заборгованість за кредитом; 2 772,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 2 584,47 грн. - прострочені проценти за користування кредитом; 6 896,90 грн. - строкова заборгованість за відстроченими процентами; 40,53 грн. - пеня за простроченим кредитом; 140,69 грн. - пеня за простроченими процентами (а.с. 16-27). Суд також прийшов до висновку про можливість покладення в основу рішення розрахунокзаборгованості, здійснений позивачем, оскільки останній стороною відповідачів також не спростований в розрізі положень ст. 81 ЦПК України.

Аналізуючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд зробив висновок про відсутність підстав, на які посилається ОСОБА_1 , для припинення поруки, оскільки пунктом 1 договору поруки визначено, що поручитель зобов`язується перед Національним банком відповідати в повному обсязі за виконання зобов`язань ОСОБА_2 щодо своєчасного повернення кредиту, наданого Національним банком України за кредитним договором від 09.02.2011 року № 2109 у сумі 200 000,00 грн. строком до 20.01.2031 року, оплати за користування ним, сплати пені, штрафу (у разі їх нарахування) у встановлений строк. У такому випадку порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Окремо, п. 4 договору поруки сторони визначили додаткові випадки припинення дії договору поруки: після виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, або у разі припинення забезпеченого порукою зобов`язання, або після укладання позичальником (поручителем) з НБУ договору іпотеки на користь банку.

Оскільки умовами договору поруки визначено конкретний строк припинення поруки - 19.01.2031 року, суд вважав посилання ОСОБА_3 на положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, які регулюють питання припинення поруки за умови, що строк припинення поруки не встановлений у договорі поруки, помилковими.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції відповідними встановленим обставинам справи та вимогам закону,що регулює правовідносини,які виникли між сторонами.

Відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно зі ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Стаття 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Пунктом 4.3 кредитного договору передбачено,що у разі порушення позичальником умов договору Національний банк має право розглянути питання щодо припинення його дії з попередженням про це позичальника за 30 календарних днів. У цьому разі заборгованість за кредитом,оплата за користування ним,пеня,штраф(у разі їх нарахування)повинні бути сплачені позичальником Національному банку до припинення дії цього договору - не пізніше 31 дня після одержання попередження.

З матеріалів справи вбачається, що черговий платіж позичальника визначений додатковим договором №92 від 18 листопада 2015 року до договору про надання кредиту на споживчі та соціально - побутові цілі до 20 грудня 2016 року і з цього часу позичальник припинив сплату чергових платежів, позивач відповідно до положень ч. 2 статті 1050 ЦК України та п. 4.3 договором скористався правом на повернення кредиту достроково, направивши лист з вимогою про погашення заборгованості за кредитом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , чим змінив дату виконання основного зобов`язання на 22 квітня 2017 року.(а.с.30,90).

Посилаючись на те, що вказана вимога не була виконана ні позичальником,ні поручителем,позивач в межах строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК, 02.06.017 року звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів солідарно. Позивачем не пропущено вказаний строк навіть, якщо його рахувати з грудня 2016 року.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про несвоєчасно пред`явлення вимоги до поручителя.

Не заслуговує на увагу аргумент апеляційної скарги про відсутність в договорі поруки строку припинення поруки, оскільки відповідно до п.1 договору поруки поручитель зобов`язався перед Національним банком відповідати в повному обсязі за виконання зобов`язань ОСОБА_2 - позичальника щодо своєчасного повернення кредиту, наданого Національним банком позичальнику за кредитним договором від 09 лютого 2011 року № 2109 в сумі 200 000 грн. строком до 20 січня 2031 року, оплати за користування ним, сплати пені, штрафу (у разі їх нарахування) у встановлений строк.

Колегія суддів вважає також безпідставними посилання представника ОСОБА_1 на те, що відлік шестимісячного строку для пред`явлення позову до поручителя почався з листопада 2015 року,оскільки продовжувалися нараховування процентів за користування кредитом.

Відповідно до п.п.3.1.2, 3.1.3 додаткового договору з грудня 2015 року по листопада 2016 року(включно) було встановлено відстрочення повернення кредиту і поновлено сплату щомісячних платежів з грудня 2016 року і саме з цього часу позичальник припинила виконувати свої обов`язки по погашенню заборгованості,в наслідок чого позивачем 17.03.2017 року було направлено вимогу про дострокове погашення усієї заборгованості за кредитом.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук