Провадження № 2/760/4066/19 В справі № 760/2704/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2019 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Гак Г.М.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

3-х осіб - ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши в відкритому судовому засіданні м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , 3-і особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане відповідачці 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бодак О.М., на житловий будинок (літера А) за адресою: АДРЕСА_1 , сарай літ. Г, погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4.

Посилається в позові на те, що 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бодак О.М. відповідачці було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Вказане Свідоцтво було видане на підставі заповіту ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори 17 лютого 1994 року, згідно з яким ОСОБА_7 заповідав будинок за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами своїй дочці ОСОБА_3

Вважає видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом незаконним з наступних підстав.

Будинок по АДРЕСА_1 був побудований ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у 1970 році і належав їм у рівних частинах.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8 , після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину домоволодіння, яку фактично прийняли її чоловік ОСОБА_7 та діти - дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_9

ОСОБА_9 фактично прийняв належну йому частку в спадщині після смерті ОСОБА_8 , оскільки проживав у межах домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , допомагав ОСОБА_7 обробляти землю, ремонтувати житловий будинок під літ. «А» та господарські будівлі на території неподільної земельної ділянки у межах домоволодіння.

Після смерті ОСОБА_9 спадщину фактично прийняли дружина померлого ОСОБА_6 , він та його брат - 3-я особа ОСОБА_5 , як діти померлого, які мають право на визнання за ними права на частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою ОСОБА_6 та ОСОБА_9 був побудований будинок під літ. «Б», проте він фактично є частиною усього домоволодіння під літ. «А».

Зазначене домоволодіння не було поділено на окремі будинки, оскільки будинки під літ. «А» та літ. «Б» є одним і тим самим домоволодінням, а не окремими будинками.

Той факт, що відповідачка успадкує все домоволодіння, прямо порушує його права.

Вважає, що ОСОБА_7 не мав права заповідати ОСОБА_3 зазначене домоволодіння, так як він не був власником усього домоволодіння, оскільки після смерті ОСОБА_8 належну їй частку успадкували сам ОСОБА_7 та їх з діти ОСОБА_3 та ОСОБА_9

Він є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_9 , який фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 .

Таким чином, на його думку, не було дотримано вимог про належну форму заповіту, відповідно і Свідоцтво про право на спадщину за заповітом є недійним.

Зазначає також, що Свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано відповідачці на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року.

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за його касаційною скаргою на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2018 року, якими встановлювались факти належності померлій ОСОБА_8 та померлому ОСОБА_7 майна на момент їх смерті.

01 березня 2011 року відповідачка зверталася до суду з позовом, в якому просила встановити факт належності померлому ОСОБА_7 будинку № 6 під літ. «А» в технічному паспорті від 06 серпня 2010 року з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , а також визнати це майно спадковим та визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2011 року вказаний позов був задоволений.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 січня 2012 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2011 року скасовано та ухвалене нове, яким у позові було відмовлено.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували.

Скориставшись своїм правом, представник відповідачки подав письмовий відзив.

Зазначив, що Свідоцтво про право на спадщину, оспорюване позивачем, було видане на виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року, яким визнано незаконною відмову Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 та зобов`язано видати ОСОБА_3 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4.

Крім того, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2016 року та постановою Верховного Суду від 08 лютого 2018 року, було відмовлено в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та вселення.

Таким чином, позивач та треті особи не могли успадкувати те майно, яке ОСОБА_9 не успадкував за свого життя від своїх батьків, оскільки на будинок по АДРЕСА_1 був складений заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012 року в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів у житловому будинку було відмовлено.

Крім того, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спрним житловим будинком також було відмовлено.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року та ухвали ВСС України від 16 лютого 2017 року, було встановлено факт належності померлому ОСОБА_7 на момент смерті спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що складається з Ѕ його частки у спільній сумісній власності та Ѕ частки, що перейшла до нього після смерті його дружини ОСОБА_8

Вважає, що при складанні та посвідченні заповіту були дотримані вимоги закону, сам заповіт ніким не оспорювався та не скасовувався, а тому підстави для визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину відсутні.

Виходячи з цього, просять у позові відмовити.

Скориставшись своїм правом представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначав, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 листопада 2017 року встановлено, що ОСОБА_1 , як один із спадкоємців ОСОБА_9 , має право на спадкування після смерті останнього.

Судами першої та апеляційної інстанцій невірно встановлено ту обставину, що ОСОБА_9 не прийняв спадщину після смерті своєї матері, оскільки його проживання в будинку під літерою « Б» в АДРЕСА_1 , який знаходиться на тій самій земельній ділянці та згідно технічного паспорту входить до одного домоволодіння, підтверджує факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8

Власником особового рахунку житлового будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_8 , яка померла у 1993 році, і якщо будинок за вказаною адресою був поділений між нею та ОСОБА_7 , то земельна ділянка, на якій він розташований, поділена не була.

Після смерті ОСОБА_8 фактично прийняли спадщину її чоловік ОСОБА_7 та діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_9 .

За ОСОБА_7 було визнано право на Ѕ частки, що перейшла до нього після смерті його дружини ОСОБА_8 , проте Ѕ частки ОСОБА_8 в рівних частинах по закону повинні були отримати ОСОБА_7 та їх діти ОСОБА_9 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2016 року за наслідком перегляду рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року було встановлено, що всі спадкоємці ОСОБА_8 вважаються такими, що прийняли спадщину, що є підставою для задоволення вимог позивача.

Треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених у ньому.

Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, якою просить розглядати справу в його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ст. 1218 кодексу до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що 17 лютого 1994 року ОСОБА_7 - батько позивачки, склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, яким заповів належний йому будинок за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами своїй доньці - відповідачці ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_7 . між сторонами в справі тривають судові тяжби з приводу обсягу спадкового майна після його смерті та права на спадкування.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року встановлено факт належності померлій ОСОБА_8 на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що перебував у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Встановлено факт належності померлому ОСОБА_7 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі: Ѕ частки у спільній сумісній власності, та Ѕ частки, успадкованої після смерті дружини ОСОБА_8 .

Встановлено факт включення житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами до спадкового майна після його смерті.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року скасовано в частині встановлення факту включення до спадкового майна житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

В іншій частині рішення залишено без змін.

/ т. 1, а.с. 77 - 84 /

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з цього, факт належності спірного житлового будинку ОСОБА_7 на праві власності на час його смерті додатковому доказуванню не підлягає.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року був задоволений позов ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання незаконною відмови у вчиненні нотаріальних дій та зобов`язання видати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Визнано незаконною відмову Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори у вчиненні нотаріальної дії від 06 лютого 2017 року - видачі Свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 .

Зобов`язано Дев`яту Київську державну нотаріальну контору видати Колос Н.В. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 , а саме житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня під літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4.

На підставі вказаного судового рішення 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бодак О.М. відповідачці було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

/ т. 1, а.с. 12 - 14, 64 - 68; т. 2, а.с. 90 /

Встановлено також, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача - ОСОБА_9 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 листопада 2016 року, виданого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочковою Н.Г., після його смерті позивач та 3-ї особи успадкували по 1/3 частині земельної ділянки площею 0, 0953 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 кадастровий номер: 800000000:72:575:0004), яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ № 920186, виданого Київською міською радою 04 грудня 2009 року.

/ т. 1, а.с. 120, 141, 153 - 160 /

Встановлено також, що після смерті ОСОБА_9 його право на спірний будинок також було предметом неодноразових судових спорів.

Так, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012 року було відмовлено в позові 3-ї особи ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів у житловому будинку.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2016 року та постановою Верховного Суду від 08 лютого 2018 року, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та вселення.

/ т. 1 а.с. 64 - 75; т. 2 а.с. 132 - 136 /

Таким чином, даними судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено належність ОСОБА_7 спірного будинку на момент його смерті, а, виходячи з цього, права на заповіт на користь відповідачки.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт - це правочин, який укладається фізичною особою (заповідачем) на випадок смерті, вчиняється в передбаченій законом формі, тому на нього поширюються загальні положення про правочини.

Відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним і недодержання цих вимог є підставою для визнання його недійсним.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

З точки зору закону недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В абзаці 3 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом.

Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Звертаючись до суду, позивач не спростовує, що після смерті батька ОСОБА_9 він прийняв у спадок 1/3 частину належного йому майна, а саме 1/3 частку земельної ділянки площею 0, 0953 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 кадастровий номер: 800000000:72:575:0004.

Згідно наявної в матеріалах справи копії спадкової справи, після смерті ОСОБА_9 іншого майна, що увійшло до складу спадщини після його смерті, на момент його смерті зареєстровано не було.

Обґрунтовуючи недійсність Свідоцтва про право на спадщину від 18 вересня 2018 року, сам заповіт позивач не оспорює, і не зазначає, яким саме вимогам, які пред`являються до дійсності правочину, не відповідає видане відповідачці Свідоцтво про право на спадщину.

Аналізуючи в позові порядок та черговість спадкування, зазначає лише, що його батько ОСОБА_9 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_8 , а тому видача відповідачці Свідоцтва про право на спадщину порушує його права. Як спадком ця.

Вирішуючи спір, суд враховує, що відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З точки зору ч.1 ст.80, ч.6 ст.81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до абз.2,4 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року 18.12.2009 « Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають

застосуванню до даних правовідносин , а також правильно витлумачив ці норми.

Огрунтовуючи незаконність оспорюваного Свідоцтва позивач фактично аналізує ухвалені судами в спорах між сторонами судові рішення, з якими він не згодний, і на підставі яких відповідачка отримала право на спадкування за заповітом на її користь, складеним батьком.

Будь-яких інших доказів, достатніх для висновку про незаконність виданого відповідачці Свідоцтва, не наводить та до суду не надав.

Виходячи з обставин, викладених вище, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 15,16, 203, 204, 215, 1216-1218, 1233, 1257, 1301 ЦК України, ст.ст. ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22 жовтня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва