Житомирський апеляційний суд
Справа №289/1431/18 Головуючий у 1-й інст. Лівочка Л. І.
Категорія 5 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Коломієць О.С., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 289/1431/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на придбане майно - на незакінчений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 березня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Лівочки Л.І. в смт. Брусилів,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке складається з незакінченого будівництвом житлового будинку (готовністю 11 %) по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0505 га, кадастровим номером НОМЕР_1 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за цією ж адресою. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідачка є законним власником спірного нерухомого майна, проте на яке, правовстановлюючі документи не видавалися. Зазначає, що він є фактичним власником зазначеного майна, оскільки придбав його у ОСОБА_2 за 7000грн. за усною домовленістю. Разом з цим не може вільно розпоряджатися купленою нерухомістю за відсутністю у нього правовстановлюючого документа - нотаріального договору купівлі-продажу. Відповідачка на його вимогу гроші не повертає і не готує всі необхідні документи, які необхідні для нотаріального оформлення договору- купівлі продажу. Посилаючись на положення ч.2 ст. 220 ЦК України та ст. 655 ЦК України, просив задовольнити позов.

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 березня 2019 року у затвердженні мирової угоди відмовлено.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та затвердити мирову угоду. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на положення ч. 2 ст. 220 ЦК України, та вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив як у затвердженні мирової угоди, так і у задоволенні позовних вимог. Вказує, що на даний час ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог, а вона в свою чергу згодна на укладення мирової угоди, за умовами якої погоджується на визнання права власності за позивачем на спірне майно.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на положення ч.2 та ч.3 ст. 376 ЦК України виходив з того, що особа, яка здійснила чи здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а тому ОСОБА_2 не є власником спірної нерухомості.

Проте, повністю погодитись з висновком суду першої інстанції не можна з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на придбане майно - на незакінчений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку позивач посилався на те, що відповідачка є законним власником спірного незакінченого будівництвом житлового будинку (готовністю 11%) та приватизованої земельної ділянки площею 0,0505га, які знаходяться по АДРЕСА_1 на підставі:

рішення виконавчого комітету Радомишльської міської ради депутатів трудящих Житомирської області від 26.11.1975 року № 319;

рішення 56 сесії 6 скликання Радомишльської міської ради Житомирської області від 25.02.2015 року № 891;

рішення 5 сесії 7 скликання Радомишльської міської ради Житомирської області від 12.04.2018 року № 211.

Право власності в державному реєстрі речових прав не зареєстровано, правовстановлюючий документ не видавався.

Земельна ділянка площею 0,0505га приватизована, кадастровий номер НОМЕР_1 .

Як на правову підставу для задоволення позовних вимог позивач посилався на норми ч.2 ст. 220 ЦК України.

Частиною 2 ст. 220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (частина третя статті 640 ЦК).

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс17.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували факт звернення позивача до відповідача з пропозицією укласти договір, як і відсутні докази звернення до відповідача з листом, в якому б чітко було вказано дату, місце (той чи інший нотаріус) та час укладення договору купівлі-продажу.

Крім цього, позивачем не доведено факту звернення до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу, і відповідно, ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору (відсутність у домовлений час та в погодженому місці).

За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем права власності на незакінчений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку, оскільки позивачем не доведено, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору та що така можливість була втрачена.

Окрім того відповідач не є власником незакінченого будівництвом житлового будинку в розумінні положень цивільного законодавства, про що обгрунтовано зазначив суд першої інстанції.

Право власності на земельну ділянку відповідачки не породжує права власності на цю земельну ділянку у позивача шляхом реалізації обраного позивачем захисту свого права - через суд з підстав, наведених вище.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Однак висновки суду зроблені на підставі положень ч.2 та ч.3 ст. 376 ЦК України, а не на підставі норм ч.2 ст.220 ЦК України, на що посилався позивач, а тому колегія суддів доходить висновку про зміну рішення суду в частині правового обгрунтування.

В решті рішення суду залишається без змін.

Основними доводами і вимогами сторін є врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди.

Суд першої інстанції ухвалою від 13 березня 2019 року відмовив сторонам у затвердженні мирової угоди, посилаючись на те, що відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки умови мирової угоди суперечать чинному законодавству, вона не підлягає затвердженню.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в затвердженні мирової угоди.

На стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції сторонами також подавалась заява про затвердження мирової угоди, умовами якої було визнання права власності на нерухомість за позивачем з огляду на визнання відповідачкою тієї обставини, що позивачем їй було передано 7 тис. грн. в рахунок купівлі нерухомості.

Ухвалою апеляційного суду від 5 червня 2019 року в затвердженні мирової угоди також відмовлено, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а підстави викладені в мировій угоді суперечать вимогам чинного законодавства щодо набуття права власності на нерухомість в судовому порядку.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 березня 2019 року змінити в частині правового обгрунтування.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06.06.2019.

Головуючий Судді