Єдиний унікальний номер 243/6686/18 Номер провадження 22-ц/804/1828/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича А.Б., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 243/6686/18 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2019 року (суддя Кузнецов Р.В., повний текст рішення складено 03 травня 2019 року),

в с т а н о в и в :

19 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 лютого 2015 року на автодорозі «Київ-Харків-Довжанське» біля м. Слов`янськ Донецької області сталося ДТП, під час якої молодший сержант ОСОБА_2 , механік водій військової частини польова пошта НОМЕР_2 м. Новоград Волинський, підчас проходження військової служби не впоровся з керуванням бойової машини виїхав на зустрічну смугу, де скоїв зіткнення з автомобілем «NISSAN ALMERA» державний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 , який належить йому на праві власності. В наслідок ДТП водій та пасажири автомобіля марки «NISSAN ALMERA» отримали тілесні ушкодження. Кримінальне провадження за ч.1 ст. 415 КК України було закрито у зв`язку відсутністю в діях водія складу кримінального правопорушення. За постановою Військової прокуратури сил антитерористичної операції Військової прокуратури Донецького гарнізону від 29 жовтня 2015 року в діях водія ОСОБА_2 вбачаються дії, які не відповідають п.12.1. Правил дорожнього руху України. В результаті зіткнення автомобіль позивача отримав механічні пошкодження, згідно з розрахунками матеріальна шкода складає 182824,77 грн., з яких 170524,77 грн. - вартість відновлювального ремонту автомобіля, та 12300 грн. - вартість зберігання автомобіля на автостоянці. Крім того, позивачу також була заподіяна моральна шкода, він переживав за пошкоджений автомобіль, втратив соціальні зв`язки, був змушений терпіти фізичну біль та надавати додаткових зусиль для організації життєдіяльності, яку він оцінює в 50000 грн. Просив суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 182824,77 грн., моральну шкоду в сумі 50000 грн., судові витрати за проведення експертизи в сумі 7983,36 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у сумі 182824 грн. 77 коп., моральну шкоду у розмірі 50000 грн., витрати на залучення експерта у розмірі 7983 грн. 36 коп. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

З вказаним рішенням не погодилась військова частина НОМЕР_1 та оскаржили його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а саме судом не звернуто увагу на те, що у діях молодшого сержанта ОСОБА_2 не встановлено вини особи, та його не було притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності. А за відсутності вини зі сторони особи, яка керувала транспортним засобом, немає підстав для відшкодування збитків особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги клопотання про застосування строків позовної давності, так як початок перебігу строку позовної давності співпадає з моментом виникнення права на позов, тобто ДТП, яке сталося 01 лютого 2015 року, але позивач звернувся до суду 16 липня 2018 року, тобто пропустив строк на 3 роки 5 місяців 15 днів. Стосовно вимог відшкодування моральної шкоди, судом не з`ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, та інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що неправомірними діями старшого сержанта ОСОБА_2 завдано моральну шкоду, тобто жодних протиправних дій військової частини НОМЕР_1 , які призвели до завдання моральної шкоди, не встановлено і позивач про це не вказує, що унеможливлює настання цивільної відповідальності військової частини НОМЕР_1 щодо спричинення моральної шкоди позивачу.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу не надано.

Представник відповідача військової частини НОМЕР_1 Летушев М.Ф., який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 , який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні апеляційного суду просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 01 лютого 2015 року на автодорозі «Київ-Харків-Довжанське» біля м. Слов`янськ Донецької області сталося ДТП, під час якої молодший сержант ОСОБА_2 , механік водій військової частини польова пошта НОМЕР_2 , яка розташована у м. Новоград Волинський, підчас проходження військової служби та виконання військових обов`язків не впоровся з керуванням бойової машини, виїхав на зустрічну смугу, де скоїв зіткнення з автомобілем «NISSAN ALMERA» державний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 , який належить йому на праві власності. Внаслідок ДТП водій та пасажири автомобіля марки «NISSAN ALMERA» отримали легкі тілесні ушкодження.

З постанови Військової прокуратури сил антитерористичної операції Військової прокуратури Донецького гарнізону від 29 жовтня 2015 року вбачається, що кримінальне провадження за ч. 1 ст. 415 КК України (порушення правил водіння або експлуатації бойової машини, що спричинило потерпілому середньої тяжкості чи тяжкі тілесні ушкодження) було закрито у зв`язку відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, оскільки потерпілим спричинено легкі тілесні ушкодження. Дії водія ОСОБА_2 не відповідали п.12.1. Правил дорожнього руху України (а.с.8-9).

Водій БМП-2 ОСОБА_2 на час скоєння ДТП проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 (на теперішній час військова частина НОМЕР_1 ) на посаді механіка-водія (а.с.25).

Згідно довідки №956/12 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) військова частина НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) має статус юридичної особи, місцезнаходження: м. Новоград-Волинський Житомирська область, організаційно-правова форма - державна організація (установа, заклад), вид діяльності - діяльність у сфері оборони (а.с.26).

Згідно довідки військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 17 жовтня 2016 року БМП-2 (№Е08ЖТ7398) на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди перебувала на балансі військової частини польова пошта НОМЕР_2 та належала військовій частині на праві оперативного управління (а.с.24).

Згідно висновку №341 судової авто-технічної експертизи від 25 серпня 2015 року дії водія БМП-2 ОСОБА_2 не відповідали нормативним вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху України та знаходилися в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою (а.с.12).

Згідно висновку судової авто-товарознавчої експертизи №57-28 від 05 квітня 2016 року автомобіль позивача відновленню не підлягає. Ринкова вартість автомобіля «NISSAN ALMERA» на час проведення дослідження складає 170524,77 грн. (а.с.16-23).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена ДТП сталася в наслідок невиконання водієм ОСОБА_2 вимог п.п.12.1 Правил дорожнього руху України і його дії перебували в причинному зв`язку з настанням ДТП. Тому, відповідач військова частина НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) як володар джерела підвищеної небезпеки повинно нести відповідальність за заподіяну матеріальну та моральну шкоду.

Апеляційний суд погоджується з зазначеним висновком.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Вирішуючи в судовому порядку питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанцій встановлено, що БМП-2 (№Е08ЖТ7398) на час ДТП перебував на балансі військової частини НОМЕР_1 і належав їй на праві оперативного управління. Отже, висновки суду про те, що ця військова частина відповідно до статті 1187 ЦК України повинна нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є обґрунтованими.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4 відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

З постанови Військової прокуратури сил антитерористичної операції Військової прокуратури Донецького гарнізону від 29 жовтня 2015 року, якою кримінальне провадження за ч. 1 ст. 415 КК України закрито, вбачається, що дії водія ОСОБА_2 не відповідали п.12.1. Правил дорожнього руху України та знаходилися в причинному зв`язку з дорожньою-транспортною пригодою. Тобто вказаною постановою фактично встановлена вина водія у дорожньо-транспортній пригоді, а відсутність складу злочину за ч.1 ст. 415 КК України при закритті кримінальної справи не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. Тому доводи апеляційної скарги щодо невстановлення вини особи не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів зазначено у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На обґрунтування розміру матеріальної шкоди позивачем надано висновок авто-товарознавчої експертизи, згідно якого ринкова вартість автомобіля «NISSAN ALMERA» становить 170524,77грн. (а.с.16-23), та рахунок ТОВ «Атлант-М Гагаріна» № С4055671 від 29 березня 2016 року, згідно якого вартість збереження автомобіля на автостоянці з 01 лютого 2015 року по 29 березня 2016 року становить 12300 грн. (а.с.13).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди ринкової вартості автомобіля в сумі 170524,77 грн. та витрат, пов`язаних із збереженням автомобіля на автостоянці у сумі 12300 грн.

При цьому, відповідачем будь-якими іншими належними та допустимими доказами висновок суду першої інстанції не спростований.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою статті 1167 ЦК України.

Відповідно до частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В пункті 5 зазначеної постанови Пленуму роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що у зв`язку із ДТП він зазнав душевних страждань, які полягали у виникненні та тривалості неприємних тяжких відчуттів, за яких позивач пережив емоційний дискомфорт та стрес, що було викликано незаконними діями військовослужбовця, які також змусили його звертатися за медичною допомогою через легкі тілесні ушкодження, та також завдали позивачу душевних страждань, які він зазнав у зв`язку із пошкодженням свого майна.

На підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань ОСОБА_1 надано консультативний висновок спеціаліста від 10 лютого 2015 року, виданий КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня - Центр експертної медичної допомоги та медицини катастроф», яким ОСОБА_1 встановлено діагноз: залишкові явища забійної рани лобної області, астено-невротичний синдром, рекомендовано лікування у невролога (а.с.27).

Суд першої інстанції, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, врахував обставини справи, характер і ступень моральних страждань та негативних наслідків та обґрунтовано визначив стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що в позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що неправомірними діями старшого сержанта ОСОБА_2 завдано моральну шкоду, тобто жодних протиправних дій військової частини НОМЕР_1 , які призвели до завдання моральної шкоди, не встановлено, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Також апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності за наступних підстав.

Згідно із статтею 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК).

Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що ДТП сталася 01 лютого 2015 року. У листопаді 2015 року позивач звертався з аналогічними вимогами до Міністерства оборони України, посилаючись на правовий висновок Верховного суду України у справі №3-86гс14, у якому зазначено, що саме на Міністерство оборони України покладається обов`язок з відшкодування шкоди як на уповноважений орган державного управління.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 червня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, третя особа: Моторне транспортне страхове бюро України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (а.с.33-34).

17 жовтня 2016 року до Апеляційного суду Донецької області була надіслана довідка №9236 з якої вбачається, що БМП-2 (№Е08ЖТ7398) на час ДТП перебувало на балансі та на праві оперативного управління ВЧ польова пошта НОМЕР_2 .

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18 жовтня 2016 року у справі № 22-ц/775/1557/2016 рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 червня 2016 року скасовано, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, оскільки володільцем БМП-2 (№ НОМЕР_4 ) є військова частина польова пошта НОМЕР_2 , яка відповідно до статті 1187 ЦК України повинна нести відповідальність по відшкодуванню шкоди, спричиненої ОСОБА_1 , внаслідок порушення ПДР військовослужбовцем військової частини польова пошта НОМЕР_2 , яка має статус юридичної особи (а.с.30-32).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Апеляційного суду Донецької області від 18 жовтня 2016 року залишено без змін (а.с.35-36).

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивачу стало відомо про порушення його права з 17 жовтня 2016 року саме військовою частиною польова пошта НОМЕР_2 , відповідно позивач, звернувшись до суду з позовом 19 липня 2018 року до відповідача Військової частини НОМЕР_5 (польова пошта НОМЕР_2 ) про стягнення матеріальної та моральної шкоди, не пропустив строк позовної давності.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального закону і підстав для його скасування немає.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

ОСОБА_4

ОСОБА_5 . Халаджи

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2019 року

Суддя-доповідач І.В.Кішкіна