Постанова

Іменем України

11 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 720/959/15-ц

провадження № 61-32461св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2017 року у складі судді Ляху Г. О. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Владичана А. І., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позов обгрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої вона своєчасно прийняла спадщину, а у квітні 2015 року дізналася про договір купівлі-продажу від 03 вересня 1999 року, оскільки ОСОБА_2 вимагав виселення з будинку її братів, які там проживали.

Договір купівлі-продажу є недійсним з тих підстав, що ОСОБА_3 введено відповідачем в оману щодо тексту та змісту договору, його істотних умов, а також остання допустила помилку при укладанні спірного договору, оскільки вважала, що укладає інший договір з іншими правовими наслідками, а саме що укладення договору є способом забезпечення виконання договору позики грошових коштів.

З огляду на вказані обставини, позивач просила визнати недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , укладений 03 вересня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 07 вересня 2017 року, в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що відсутні підстави визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 03 вересня 1999 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

08 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, тому позивач має право на подання позову з метою оскарження договору купівлі-продажу від 03 вересня 1999 року.

Позивач та її сім`я не знали та не розуміли, що будинок належить іншій особі, а не спадкодавцю.

Висновком судової експертизи та комплексної судової експертизи встановлено, що оспорюваний договір спадкодавець не укладала та не підписувала, тому позов підлягає задоволенню.

ОСОБА_3 не мала наміру та волі укладати оскаржуваний правочин, чим позбавила себе власного майна (єдиного помешкання) не повідомивши інших членів родини.

Заперечення на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 03 вересня 1999 року між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , посвідчений виконуючим обов`язки державного нотаріуса Новоселицької державної нотаріальної контори Прядко І. І. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1836.

За змістом вказаного договору ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 вказаний житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими спорудами, отримавши гроші від нього в сумі 11 700 ,00 грн.

Право власності ОСОБА_2 на житловий будинок зареєстровано в Новоселицькому КБТІ 29 вересня 2000 року у реєстраційній книзі за № 4 р № 413, сторінка 214.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Згідно із спадковою справою, відкритої після смерті ОСОБА_3 , спадщину після її смерті своєчасно прийняв її брат ОСОБА_4 , який на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується наявною у справі довідкою Новоселицького ВУЖКГ від 15 травня 2009 року № 325.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Відповідно до спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 , спадщину після його смерті своєчасно прийняла сестра ОСОБА_1 , яка протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відхиляючи доводи позивача про те, що спадкодавець не підписувала спірний договір купівлі-продажу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з проведених під час судового розгляду вказаної справи судових почеркознавчих експертиз, на дослідження яких надано оригінали спірних договорів купівлі-продажу, документи, заяви, листи з імовірними підписами померлої ОСОБА_3

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до висновку повторної комісійної криміналістичної експертизи з дослідженням почерку від 16 березня 2017 року № 203 підписи від імені ОСОБА_3 надані для експертного дослідження поділені експертами на 5 самостійних груп, які виконані різними особами. Підписи на досліджених документах в межах кожної окремої групи виконанні однією особою, а підписи від імені ОСОБА_3 виконані в спірних договорах купівлі-продажу, в замовленнях від 13 серпня 1999 року № 404 та від 20 березня 2001 року № 241 мають суттєві, стійкі збіги та виконані однією особою.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що підписи у вказаних документах виконанні у проміжок часу, який збігається із підписанням договору купівлі-продажу та дані замовлення наявні в технічній документації Новоселицького КБТІ на спірний житловий будинок, які стосуються обставин продажу будинку, зокрема замовленні від 13 серпня 1999 року № 404 ОСОБА_3 просить видати характеристику для відчуження житлового будинку, вказавши у заяві свої анкетні дані із зазначенням паспортних даних, а в замовленні від 20 березня 2001 року № 241 ОСОБА_3 просить надати відповідь на запит адвоката щодо здійснення перереєстрації права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 після його продажу.

Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що доводи позивача, які є аналогічними доводам касаційної скарги, про непідписання ОСОБА_3 договорів купівлі-продажу є необгрунтованими, оскільки підписи взагалі у всіх документах не ідентичні та вчинені різними особами, в той же час у спірному договорі купівлі-продажу підписи продавця вчиненні однією особою, яка вчинила підписи в замовленнях на адресу Новоселицького КБТІ від 13 серпня 1999 року № 404 та від 20 березня 2001 року № 241 від імені ОСОБА_3 , що не виключає підписання ОСОБА_3 договору купівлі-продажу.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з недоведеності позовних вимог, зокрема позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 на момент укладання договору була обманутою ОСОБА_2 або діяла внаслідок власної помилки, яка відбулася не внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення..

Верховний Суд погоджується з вказаним висновком судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

В свою чергу, відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Таким чином правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 на момент укладання договору купівлі-продажу було 56 років, а докази про її незадовільний стан здоров`я відсутні. Проданий ОСОБА_6 житловий будинок ОСОБА_3 отримала в дар від ОСОБА_7 відповідно до договору дарування від 17 травня 1996 року.

Пунктом 8 договору купівлі-продажу передбачено, що покупець надає продавцю право проживання у відчуженому нею житловому будинку до 03 березня 2000 року, тобто сторони передбачили можливість проживання ОСОБА_3 у проданому нею будинку після укладання договору, у зв`язку із чим факт проживання ОСОБА_3 у будинку після укладання договору купівлі-продажу не свідчить про його недійсність.

В 2001 році ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком та ухвалою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2001 року позов залишено без розгляду, що дає підстави дійти висновку, що ОСОБА_3 було відомо про наявність договору купівлі-продажу будинку, якого сама підписала, та у випадку її незгоди з умовами вказаного договору, вона мала достатньо часу для його оскарження, чого нею зроблено не було.

З урахуванням встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин, обгрунтованим є висновок про те, що позивач не довела, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 03 вересня 1999 року укладено під впливом обману та помилки, а також, що спірним правочином порушено права та законні інтереси позивача з підстав, передбачених положеннями статті 229 ЦК України та статті 230 ЦК України, з урахуванням того, що позивач не є стороною вказаного договору, а докази порушення вказаним правочином її цивільних прав відсутні.

Суд першої інстанції встановив, що після смерті ОСОБА_3 спадщину своєчасно прийняв її брат ОСОБА_4 , який на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, а після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину прийняла його сестра ОСОБА_1 , яка протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із статтями 10, 57, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положення статті 15, 16 ЦК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу до суду.

Вказані статті визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

З огляду на зазначене, ухвалюючи рішення про відмову в позові, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про безпідставність вимог ОСОБА_1 .

Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, є аналогічними доводам позову та апеляційної скарги, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ОСОБА_1 із ухваленими у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко