РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/19579/17

Провадження № 22-ц/4815/1089/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Гордійчук С. О., Хилевича С. В.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальне підприємство «Рівненський обласний клінічний лікувально-

діагностичний центр імені Віктора Поліщука» Рівненської обласної ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2019 року у складі судді Смолій Л.Д., ухвалене в м. Рівне об 12 год. 19 хв., дата складання повного тексту рішення невідома,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені Віктора Поліщука» Рівненської обласної ради про визнання трудових відносин припиненими, а договору сумісництва розірваним, стягнення розрахункових коштів, вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з 01.06.2005 року працює у РОДЛКЦ ім. В.Поліщука та займає посаду інженера-програміста відділу автоматизованої системи управління. На вказаній посаді працювала як основний працівник та за сумісництвом. 28.08.2017 року та повторно 18.09.2017 року подала роботодавцю заяву про звільнення її з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки відповідач порушує щодо неї законодавство про працю, що полягало у недопущенні її до роботи за сумісництвом, зміни графіку роботи, невчасній оплаті лікарняних листків та відпустки, не застосування до неї податкової пільги. 19.09.2017 року отримала відповідь адміністрації РОДЛКЦ ім. В.Поліщука про те, що адміністрація не вбачає підстав для розірвання трудової угоди за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вважає трудові відносини з відповідачем припиненими з 20 вересня 2017 року. Просила задовольнити заяву про збільшення позовних вимог.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Рівненський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр імені Віктора Поліщука» Рівненської обласної ради про визнання трудових відносин припиненими, стягнення розрахункових коштів, вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 640 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги. Будь-яких порушень законодавства про працю або умов колективного чи трудового договору з боку відповідача відносно позивача судом не встановлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що предметом позову є визнання трудового договору сумісництва розірваним, а трудових відносин припиненими за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України внаслідок порушення законодавства про працю згідно поданої заяви. 28.08.2017 року та повторно 18.09.2017 року вона подала роботодавцю заяву про звільнення з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а 19.09.2017 року отримала відповідь адміністрації РОДЛКЦ ім. В.Поліщука про те, що адміністрація не вбачає підстав для розірвання трудової угоди за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вважає трудові відносини з відповідачем припиненими з 20.09.2017 року, оскільки з цієї дати вона не приступала до роботи за сумісництвом і заробітної плати не отримувала, отже у відповідності до ст. 21 КЗпП України відсутні ознаки наявності трудових відносин. Відповідач незаконно ухиляється від свого обов?язку з видачі наказу про звільнення, чим порушує право працівника розірвати трудові відносини з роботодавцем в будь-який час, та право на вільний вибір праці. В оскаржуваному рішенні суд не навів мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з РОДЛКЦ ім. В.Поліщука зайво утриманого ПДФО в розмірі 1420 грн., матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 1384 грн., недорахованих і невиплачених відпускних в розмірі 230,69 грн. Вважає, що наявні підстави для розірвання трудового договору за ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Підлягає до задоволення позовна вимога щодо визнання трудових відносин припиненими, а трудового договору за сумісництвом розірваним на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору згідно поданої заяви з 20 вересня 2017 року. Оскільки звільнення фактично відбулося 20 вересня 2017 року (є останнім робочим днем), відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач був зобов`язаний провести розрахунок, в тому числі виплатити вихідну допомогу згідно ст. 44 КЗпП України. Відповідач не виконав свого обов`язку до теперішнього часу. Із наведених підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Позивачка в судове засідання апеляційного суду не з"явилась, хоча про час та місце слухання справи була належним чином повідомлена, про що свідчить поштове повідомлення про вручення їй повістки. Заяв і клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подала.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що наказом Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука № 24-к від 30 січня 2006 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду інженера-програміста відділу АСУ за сумісництвом.

Наказом Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В.Поліщука № 64 від 26 травня 2015 року позивачу винесено догану за неналежне виконання Правил внутрішнього трудового розпорядку, а згідно наказу Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука № 65 повторну догану.

01 липня 2015 року позивача ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 серпня 2016 року у справі № 569/10757/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В.Поліщука про визнання незаконними і скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ головного лікаря Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені Віктора Поліщука № 64 від 25 червня 2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 » в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , визнано незаконним та скасовано наказ головного лікаря Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені Віктора Поліщука № 65 від 1 липня 2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 » в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , визнано незаконним наказ головного лікаря Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені ОСОБА_7 Поліщука № 120-к від 01 липня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлено останню на посаді інженера-програміста відділу автоматизованої системи управління Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені ОСОБА_8 .

Рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 04 жовтня 2016 року та набрало законної сили.

На виконання рішення суду відповідачем видано два накази:

наказом Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені Віктора Поліщука № 197-к від 01 серпня 2016 року було скасовано наказ від 01 липня 2015 року № 120-к про звільнення ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера-програміста відділу автоматизованої системи управління Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені ОСОБА_8 , а саме з 01 липня 2015 року;

наказом Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука від 24 жовтня 2016 року № 157 «Про виконання рішення суду» скасовано наказ Рівненського обласного клінічного лікувально-діагностичного центру імені В. Поліщука № 64 від 25 червня 2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 » та наказ № 65 від 01 липня 2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 » в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , проведено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги про звільненння її з роботи, яку вона виконувала за сумісництвом, ОСОБА_1 вказувала на порушення роботодавцем законодавства, що, на її думку, було допущено за осносним місцем її роботи. Доказів на підтвердження того, що роботодавцем було порушено вимоги законодавства про працю на посаді за сумісництвом позивач суду не надала, і судом їх також не встановлено.

За частиною 2 ст. 38 КЗпП україни якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як видно з матеріалів справи ОСОБА_1 18 вересня 2017 року подала відповідачу заяву про звільнення її з роботи за сумісництвом на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Як свідчить виписка з розрахункового рахунку та розрахункові листи, долучені ОСОБА_1 до матеріалів справи, у вересні-жовтні 2017 року вона продовжувала за сумісництвом отримувати заробітну плату( а.с. 21-24).

Враховуючи вказані обставини та вимоги ч. 2 ст. 38 КЗпП України, відсутні підстави для задоволення вимоги про припинення трудових відносин між сторонами за заявою працівника.

Покликання апеляційної скарги на порушення відповідачем права позивача на отримання вихідної допомоги, то вони апеляційним судом відхиляються як такі, що суперечать нормам права.

Так, відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Виходячи з даної норми, позивачу не належить до виплати вихідна допомога, оскільки за своєю суттю вихідна допомога при звільненні є грошовою компенсацією втрати працівником роботи. Позивач з роботи не звільнена, трудові відносини з відповідачем не припинені, а тому вимога про стягнення вихідної допомоги безпідставна.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про порушення права позивачки на податкову пільгу відхиляють судом з наступних міркувань.

Згідно ст..169.2.1, 169.2.2 Податкового кодексу України, податкова соціальна пільга застосовується до нарахованого платнику податку місячного доходу у вигляді заробітної плати тільки за одним місцем його нарахування (виплати). Платник податку подає роботодавцю заяву про самостійне обрання місця застосування податкової соціальної пільги. Податкова соціальна пільга починає застосовуватись до нарахованих доходів у вигляді заробітної плати з дня отримання роботодавцем зави платника податку про застосування пільги та документів, що підтверджують таке право.

З відповідною заявою до відповідача про застосування до неї податкової соціальної пільги за місцем роботи по сумісництву позивач не зверталася. Доказів на підтвердження такого звернення позивачем не надано ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді, що в свою чергу, унеможливлює задоволення заявленої позовної вимоги.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судомна засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2019 року залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Гордійчук С. О.

підпис Хилевич С. В.

Копія вірна: суддя

Рівненського апеляційного суду Ковальчук Н. М.