Ухвала

20 травня 2019 року

м. Київ

справа № 754/6279/18

провадження № 61-8549ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Київського міського центру зайнятості на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року Київський міський центр зайнятості звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 08 червня 2016 року відповідачем подано до позивача заяву про надання статусу безробітної у зв`язку з відсутністю у неї постійного або тимчасового заробітку, в тому числі за договорами цивільно-правового характеру, не належить до громадян, які забезпечують себе роботою самостійно. Відповідач надала необхідні для реєстрації документи, в тому числі довідку внутрішньо переміщеної особи від 10 травня 2016 року № , де зазначено фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Дніпровського району м. Києва. На підставі наказу Дніпровського районного центру зайнятості від 08 червня 2016 року № НТ160608, відповідно до частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення», відповідачу з 08 червня 2016 року надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю з 15 червня 2016 року.

Наказом Дніпровського районного центру зайнятості від 10 жовтня 2016 року № НТ160608, відповідно до частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення», відповідачу припинено виплату допомоги по безробіттю з 10 жовтня 2016 року у зв`язку із закінченням строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

До Дніпровського районного центру зайнятості надійшла інформація від Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської РДА в місті Києві про те, що відповідач була знята з обліку внутрішньо переміщених осіб, оскільки вона вибула в інший район перебування.

Позивач зазначав, що відповідач, в порушення вимог статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», своєчасно не надала відомості про обставини, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Також позивач вказував, що відповідач проходила навчання на курсах підвищення кваліфікації за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття в ПАТ «ВНЗ МАУП». Вартість навчання за період з 05 серпня 2016 року по 10 жовтня 2016 року становить 3 526,57 грн.

На підставі викладеного, Київський міський центр зайнятості просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь кошти в сумі 19 778,70 грн, що складаються з допомоги по безробіттю за період з 15 липня 2016 року по 05 жовтня 2016 року в розмірі 16 252, 13 грн та вартості навчання за період з 05 серпня 2016 року по 10 жовтня 2016 року в розмірі 3 526,57 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року, у задоволенні позову Київського міського центру зайнятості відмовлено.

У травні 2019 року Київський міський центр зайнятості подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості у розмірі 19 778,70 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 100,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що зазначена справа має для нього виняткове значення, оскільки відмова судів попередніх інстанцій в стягненні з відповідача грошових коштів в розмірі 19 778,70 грн є перешкодою у його роботі, як установи, яка забезпечує соціальний захист громадян, Верховний Суд відхиляє, з огляду на те, що заявником не надано суду жодних доказів впливу результатів розгляду цієї справи на можливість виконання ним функцій визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює ціну позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київського міського центру зайнятості на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак