Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 505/702/17

провадження № 61-32883св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна установа «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» в особі відокремленого підрозділу «Котовський міжрайонний відділ лабораторних досліджень Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України»,

третя особа - керівник відокремленого підрозділу «Котовський міжрайонний відділ лабораторних досліджень Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» Яковленко Анатолій Васильович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2017 року у складі судді Нікітішина В. П. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 липня 2017 року у складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» в особі відокремленого підрозділу «Котовський міжрайонний відділ лабораторних досліджень Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» (далі - ВП «Котовський МВЛД ДУ «Одеський обласний ЛЦ МОЗ України»), третя особа - керівник ВП «Котовський МВЛД ДУ «Одеський обласний ЛЦ МОЗ України» Яковленко А. В., про визнання незаконної відмови у прийнятті на роботу.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 28 квітня 2016 року перебувала на посаді інструктора дезінфектора відділення дезінфектології відокремленого підрозділу «Котовський міжрайонний відділ лабораторних досліджень ДУ «Одеський обласний лабораторний центр МОЗ України» на час декретної відпустки основного працівника.

28 лютого 2017 року її було звільнено на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

На час її звільнення у ВП «Котовський МВЛД ДУ «Одеський обласний ЛЦ МОЗ України» були вакантні посади, на які вона могла претендувати за освітою та досвідом роботи, тому вона написала заяву про прийняття її на посаду лаборанта відділення дезінфектології ВП «Котовський МВЛД ДУ «Одеський обласний ЛЦ МОЗ України».

28 лютого 2017 року головним лікарем Яковленко А. В. на її заяві було поставлено резолюцію, відповідно до якої їй відмовлено у прийнятті на роботу у зв`язку із реорганізацією та відсутністю вакантної посади за прямою спеціальністю.

ОСОБА_1 згодна була, щоб її прийняли на роботу і на інші посади, у резолюції головного лікаря установи зазначено не лише посаду лаборанта відділення дезінфектології, резолюція стосувалась взагалі всіх вакантних посад.

З відмовою у прийнятті на роботу не погоджується, посилалася на те, що за спеціальністю вона санітарний фельдшер, проходила курси підвищення кваліфікації та перепідготовки за напрямом «помічники епідеміологів».

В період своєї трудової діяльності працювала завідуючою дезінфекційним відділенням, також на посаді інструктора. Враховуючи, що вона працювала на посаді завідуючої та інструктора відділення дезінфектології, за освітою, рівнем знань та навичок може працювати на посаді лаборанта вказаного відділення.

ОСОБА_1 просила визнати незаконною відмову керівника ВП «Котовський МВЛД ДУ «Одеський обласний ЛЦ МОЗ України» у прийнятті на посаду лаборанта відділення дезінфектології та зобов`язати відповідача прийняти її на посаду лаборанта відділення дезінфектології вказаної установи.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем було правомірно відмовлено позивачці у прийнятті на роботу на посаду лаборанта в відділенні дезінфектології, оскільки вона не має відповідної спеціальності та достатнього практичного досвіду для вказаної посади, та була відсутня вакантна посада за прямою спеціальністю позивачки.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

21 липня 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції касаційної скарги, просить скасувати рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до неправомірної відмови відповідача у прийнятті на роботу ОСОБА_1

Доводи інших учасників справи:

24 жовтня 2017 року ДУ «Одеський обласний ЛЦ МОЗ України» через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 липня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Котовського міськрайонного суду Одеської області.

У жовтні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 05 червня 2019 року № 590/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-32883св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у заперечені на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

У справі яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 у

1989 році закінчила повний курс Одеського медичного училища № 1 Міністерства охорони здоров`я УРСР, по спеціальності «санітарний фельдшер», та їй присвоєно кваліфікацію «санітарного фельдшера».

Відповідно до посвідчення № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 присвоєна кваліфікаційна категорія зі спеціальності «Медико-профілактична справа».

29 березня 1989 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду завідуючого дезінфекційного відділу Котовської райсанепідемстанції.

30 серпня 1990 року була переведена на посаду помічника лікаря епідеміолога.

02 січня 2013 року у зв`язку з реорганізацією, була прийнята на посаду помічника лікаря-епідеміолога відділу епідеміологічного нагляду Котовського міжрайонного управління ГУ ДСЕС в Одеській області.

28 квітня 2016 року у зв`язку з ліквідацією ГУ ДСЕС в Одеській області, була прийнята на посаду інструктора дезінфектора на період декретної відпустки до ВП «Котовський МВЛД ДУ «Одеський обласний ЛЦ МОЗ України».

28 лютого 2017 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку з закінченням строку трудового договору згідно пункту 2 статті 36 КЗпП України.

28 лютого 2017 року ОСОБА_1 на ім`я головного лікаря установи подала заяву про прийняття її на посаду лаборанта відділення дезінфектології на період декретної відпустки ОСОБА_5 до фактичного її виходу.

На заяві ОСОБА_1 є резолюція керівника установи, «заперечую за відсутністю вакантної ставки за прямою спеціальністю та находження відділу в стадії реорганізації».

Відповідно до статті 22 КЗпП України, забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України.

Відповідно до статті 22 КЗпП України, при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Освіта працівника, для зарахування його на посаду в галузі охорони здоров`я, повинна відповідати кваліфікаційним вимогам, встановленим Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 Охорона здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України

від 29 березня 2002 року № 117 за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики України, який призначений для вирішення питань раціонального розподілу праці та правильного використання персоналу згідно з фахом і кваліфікацією; визначення завдань, обов`язків і відповідальності працівників галузі.

Кваліфікаційні вимоги визначають освітньо-кваліфікаційний рівень працівника, напрям і спеціальність підготовки, підвищення кваліфікації, стаж роботи.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 28 грудня 2016 року № 1812/0/101-16/284, для відповідних посад (професій) кваліфікаційними характеристиками визначаються кваліфікаційні категорії, розряди, класи і вимоги до освіти та досвіду, достатні для повного і якісного виконання робіт.

Відповідно до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 Охорона здоров`я, для посади лаборанта (медицина) встановлені наступні кваліфікаційні вимоги: неповна вища освіта за напрямком підготовки «Медицина», спеціальність «Лабораторна діагностика».

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що ОСОБА_1 має кваліфікаційну категорію зі спеціальності «Медико-профілактична справа», за період своєї трудової діяльності не працювала на посаді лаборанта дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки вона не має відповідної спеціальності та достатнього практичного досвіду для вказаної посади. Крім того, вакантна посада за прямою спеціальністю позивачки була відсутня.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області

від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 липня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко