ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» травня 2019 року

м. Харків

справа № 637/598/18

провадження № 22-ц/818/2977/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Бурлаки І.В., Кругової С.С.

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду Харківської області, Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області, прокуратури Харківської області, державної казначейської служби України про встановлення факту порушення права на справедливий суд, порушення права на ефективний засіб правового захисту та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 21 березня 2019 року, постановлене суддею Гетьман Л.В.,-

ВСТАНОВИВ:

22 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Шевченківського районного суду Харківської області, Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області, прокуратури Харківської області, державної казначейської служби України про встановлення факту порушення права на справедливий суд, порушення права на ефективний засіб правового захисту та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що п`ять років він неодноразово звертався до органів прокуратури у зв`язку з питанням недовіри до їх дій, до дій Президента України, Національного банку України, зі скаргами на неправомірні дії службових осіб Шевченківського районного суду Харківської області щодо незаконного знищення матеріалів цивільної справи № 2-265/04 та фальсифікації реєстрів, ненадання двох неідентичних постанов вищевказаного суду по адміністративній справі № 2-а-7/09, неправомірні дії службових осіб відповідачів стосовно зловживання своїм службовим становищем та неправомірні дії працівників Шевченківського РВ ГУМВС України в Харківській області, які було розглянуто з порушенням норм кримінального процесуального закону, Закону України «Про звернення громадян» та було неодноразово відмовлено в порушенні кримінальної справи, необґрунтовано передано на розгляд до осіб, дії яких оскаржуються. Направлення прокуратурою області заяви позивача від 17 липня 2014 року до районної прокуратури на розгляд фактів дії службових осіб прокуратури Харківської області, що унеможливлює її розгляд, чим останніми було порушено ст.ст. 1, 6, 13 Європейської конвенції про захист основоположних свобод та прав людини, ст. 40 Конституції України, ст.ст. 7, 8, 12, 16, 19 та 20 Закону України « Про звернення громадян».

27 липня 2016 року заступником керівника Ізюмської місцевої прокуратури О. Михаліком було прийнято рішення з перевищенням своїх повноважень. В даному рішенні останній вказав, що в подальшому звернення ОСОБА_1 розглядатися не будуть, з урахуванням неодноразового невиконання судових рішень Балаклійського районного суду Харківської області та Генеральної прокуратури України до сьогоднішнього дня, які є обов`язкові до виконання та вказують на неправомірні дії останніх з 2009 року. Прокурором в порушення ст.ст. 55 та 56 КПК України було відмовлено у видачі та копіюваннї двох неідентичних вищевказаних постанов Шевченківського районного суду Харківської області в різниці одного аркушу машинописного тексту та всіх процесуальних документів та надано парадоксальну відповідь про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження за № 0000001, а не наглядового за №40/09, тим самим визнаючи, за останнім статус потерпілого, який виникає в позивача з моменту подачі заяви про злочин,чим останнім було порушено ст.6,13 Конвенції - право позивача на ефективне звернення до правосуддя, при розгляді цивільних справ в Чугуївському міському суді Харківської області до ДКС про відшкодування моральної шкоди було відмовлено в задоволені позовних вимог в зв`язку з неможливістю ненадання оригіналів двох неідентичних постанов в різниці одного аркушу машинописного тексту, справа за №637/228/15- ц; №636/228/15-ц, що є безумовною підставою спричинення та відшкодування моральної шкоди. Крім цього прокуратурою Харківської області 02.03.2018 року тільки через 65 місяців, після подачі першої заяви про вчинення кримінального правопорушення, на виконання ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.02.2018 року за № 000312, яка постановлена на підставі ухвали ВСС України від 12.07.2017 року (справа №637/1195/15-ц), і факти, які встановлені в останній, мають преюдиціальний характер та не підлягають доказуванню в суді: справа провадженням не відкривалася, не розглядалася та не закривалася, звернення позивача про вчинення кримінального правопорушення було внесено де ЄРДР за ч.1 ст.365 КК України, що вказує на неправомірні дії відповідачів відносно внесення заяви про вчинення кримінального правопорушення, що свідчить про упереджене ставлення відповідачів до розгляду його вищевказаних звернень,винні особи покарання не понесли, моральна шкода не відшкодована і є достатньою підставою для спричинення та відшкодування моральної шкоди. Всі вищевказані дії стосовно вищевказаної бездіяльності оскаржувалися до Шевченківського райсуду Харківської області, Червонозаводського районного суду м.Харькова, з порушенням ст.6 Конвенції стосовно доступу до правосуддя, без повідомлення про розгляд справ позивачу, упередженого та небезстороннього розгляду матеріалів кримінальних проваджень, із врахуванням порушення прав позивача при розгляді заяв про відвід складу суду, та викладення фактів в заявах про кримінальне правопорушення, які стосуються осіб, які розглядали останні, та не вчинення будь - яких дій з боку Ізюмської місцевої прокуратури, прокуратури Харківської області стосовно вищевказаних дій на розгляд заяв неупередженим та безстороннім судом, що є достатньою підставою для спричинення та відшкодування моральної шкоди. Неправомірними діями відповідачі спричинили йому моральну шкоду, яка виражається в неодноразових порушеннях його прав на ефективне звернення до правосуддя, та на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі: невнесення заяв про кримінальне правопорушення в ЄРДР в розумний строк, передачі звернень до осіб дії та бездіяльність яких оскаржуються, ненадання двох неідентичних постанов Шевченківського райсуду Харківської області, розгляд справ упередженим та небезстороннім судом без повідомлення про розгляд позивача, невиконання основних задач кримінального провадження. Він переносить суттєві душевні страждання та переживання в зв`язку з тим, що відчуває абсолютну безпомічність перед відповідачами щодо захисту своїх прав, що підриває у нього віру у можливість захисту своїх інтересів правовими методами, у зв`язку з чим заявлений позов.

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 21 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, позов задовольнити. Також просив апеляційну скаргу розглядати за його відсутності. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для вирішення справи, зважаючи на що рішення є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим. Судом було проігноровано подане клопотання про виклик свідків. Висновки суду щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження викладених обставин є помилковими.

Представником Ізюмської місцевої прокуратури було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Під час судового розгляду справи судом досліджено та надано оцінку письмовим доказам, які витребувані за клопотанням позивача.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином (а.с. 55-59, том 2).

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наведених нижче підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції щодо відмови в позові в цілому відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не порушено право позивача на доступ до правосуддя та на ефективний спосіб захисту прав. ОСОБА_1 не надано достовірних доказів незаконної дії або бездіяльності чи незаконності рішень органів прокуратури та суду, які б були підставою для застосування до виниклих правовідносин вимог ст. 1176 ЦПК України. Матеріали справи не містять доказів незаконності чи наявності вини у діях чи бездіяльності відповідачів, завдання позивачу моральної шкоди, спричиненої саме протиправністю дій відповідачів та причинний зв`язок між ними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, підтверджується матеріалами справи, що 28 серпня 2009 року ОСОБА_1 подано на ім`я Генерального прокурора України скаргу щодо порушення кримінальної справи відносно судді Шевченківського районного суду Харківської області ОСОБА_3 та ДІМ Шевченківського РВ ГУМВС України у Харківській області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_5

19 вересня 2009 року постановою слідчого вказаної прокуратури було відмовлено в порушенні кримінальної справи.

Постановою Балаклійського районного суду Харківської області від 23 грудня 2009 року скасовано постанову слідчого прокуратури Шевченківського району Харківської області від 18 вересня 2009 року про відмову в порушенні кримінальної справи.

Відповідно постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 26 січня 2010 року слідчим прокуратури Шевченківського району Харківської області відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно судді Шевченківського районного суду Харківської області ОСОБА_3 , у зв`язку з відсутністю в її діях складів злочинів, передбачених ст.ст. 364-367, 375 КК України, та ДІМ Шевченківського РВ ГУМВС України у Харківській області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_4 , у зв`язку з відсутністю в її діях складів злочинів, передбачених 364-367 КК України.

11 жовтня 2010 року постановою Балаклійського районного суду Харківської області скасовано постанову слідчого прокуратури Шевченківського району Харківської області від 26 січня 2010 року та повернуто матеріали для проведення додаткової перевірки.

10 листопада 2010 року слідчим прокуратури Шевченківського району Харківської області винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи у відношенні судді Шевченківського районного суду Харківської області ОСОБА_3 та ДІМ Шевченківського РВ ГУМВС України у Харківській області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_5

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2010 року скасовано постанову Шевченківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2010 року про залишення без розгляду скарги ОСОБА_1 на постанову прокуратури Шевченківського району Харківської області про відмову у порушенні кримінальної справи .

Постановою Балаклійського районного суду Харківської області скасовано постанову слідчого прокуратури Шевченківського району Харківської області від 28 лютого 2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи у відношенні судді Шевченківського районного суду Харківської області ОСОБА_3 та ДІМ Шевченківського РВ ГУМВС України у Харківській області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_5

01 квітня 2011 року слідчим прокуратури Шевченківського району Харківської області відмовлено у порушенні кримінальної справи у відношенні судді Шевченківського районного суду Харківської області ОСОБА_3 та ДІМ Шевченківського РВ ГУМВС України у Харківській області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_5

16 січня 2012 року старшим прокурором першого наглядового відділу управління нагляду за розслідуваннями кримінальних справ слідчими органів прокуратури ГСУ ГП України скасовано постанову про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно судді Шевченківського районного суду Харківської області ОСОБА_3 та ДІМ Шевченківського РВ ГУМВС України у Харківській області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_5

Постановою слідчого прокуратури Шевченківського району Харківської області від 10 лютого 2012 року відмовлено у порушенні кримінальної справи у відношенні судді Шевченківського районного суду Харківської області ОСОБА_3 та ДІМ Шевченківського РВ ГУМВС України у Харківській області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_5

16 липня 2012 року до Шевченківського районного суду Харківської області ОСОБА_1 подано позов до прокуратури Шевченківського району Харківської області, прокуратури Харківської області про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неправомірними діями органу прокуратури.

Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2012 року, що набрала законної сили після перегляду судом апеляційної інстанції, даний позов повернуто позивачу.

Постановою прокуратури Шевченківського району Харківської області від 12 вересня 2012 року відмовлено у порушенні кримінальної справи у відношенні судді Шевченківського районного суду Харківської області.

24 грудня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Шевченківського району Харківської області з заявою про скоєння кримінального правопорушення службовими особами Шевченківського районного суду Харківської області.

24 грудня 2012 року за даною заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за номером 0000001 внесено відповідну інформацію на незаконні дії службових осіб Шевченківського суду Харківської області, фальсифікацію матеріалів цивільної справи, винесення завідомо неправосудного рішення.

Постановою про відмову у порушенні кримінальної справи від 29 грудня 2012 року слідчим прокуратури Шевченківського району Харківської області закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за номером 0000001 у зв`язку з відсутністю в діях судді Шевченківського районного суду Харківської області ОСОБА_7 , секретарів судового засідання ОСОБА_9 та ОСОБА_8 складу кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364-367, 375 та 382 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду Харківської області від 04 березня 2013 року, залишену без змін судом апеляційної інстанції, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 про скасування постанови слідчого прокуратури Шевченківського району Харківської області про закриття кримінального провадження за матеріалами досудового розслідування, внесеного в ЄРДР за номером 0000001.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2014 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Харківської області та зобов`язання внести відомості до ЄРДР відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 липня 2014 року скарга ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Харківської області щодо невнесення відомостей до ЄРДР та зобов`язання внесення відомостей до ЄРДР залишено без задоволення.

07 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на неправомірні дії службових осіб Шевченківського суду Харківської області, бездіяльність прокурора Шевченківського району щодо невнесення даних в ЄРДР.

Ухвалою Шевченківського суду Харківської області від 04 листопада 2014 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про відвід слідчого судді.

Ухвалою Шевченківського суду Харківської області від 05 листопада 2014 року за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄДРСР відкрито провадження.

Ухвалою Шевченківського суду Харківської області від 12 листопада 2014 року залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 про відвід слідчого судді.

Ухвалою Шевченківського суду Харківської області від 12 листопада 2014 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Шевченківського району Харківської області.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 31 січня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Шевченківського РВ ГУМВС України в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2014 року рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 31 січня 2014 року змінено, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, стягнуто з Державної казначейської служби України 300,00 грн. моральної шкоди на користь останнього.

04 березня 2015 року ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду Харківської області подано позов до Державної казначейської служби України та Шевченківського районного суду Харківської області про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 05 березня 2015 року справу за даним позовом направлено до суду апеляційної інстанції для визначення підсудності.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2015 року визначено підсудність даного позову за Чугуївським міським судом Харківської області.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 11 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року, у задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2017 року рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11 травня 2016 року та ухвала апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року залишені без змін.

07 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова зі скаргою на бездіяльність прокуратури Харківської області щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою від 01 лютого 2017 року.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2017 року дана скарга повернута ОСОБА_1

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2018 року скарга ОСОБА_1 на бездіяльність прокуратури Харківської області щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за завою від 19 січня 2018 року задоволена частково, зобов`язано компетентних осіб прокуратури Харківської області внести відповідні відомості за заявою представника ОСОБА_1 від 19 січня 2018 року до ЄРДР.

02 березня 2018 року до ЄРДР за номером 0000312 внесено інформацію про те, що до прокуратури Харківської області надійшла ухвала Червонозаводського районного суду м. Харкова, якою зобов`язано внести відомості до ЄРДР, викладені у заяві ОСОБА_1 за фактом перевищення службових повноважень головою Шевченківського районного суду Харківської області ОСОБА_7 та окремими працівниками суду за попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 365 КК України.

Постановою прокуратури Харківської області від 17 травня 2018 року кримінальне провадження номер 0000312 закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

З листа Балаклійського районного суду Харківської області вбачається, що матеріали справи за скаргою ОСОБА_1 не можуть бути надані у зв`язку з їх знищенням по закінченню строку зберігання.

З листів Шевченківського районного суду Харківської області від 30 листопада 2018 року, Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року вбачається, що справи, які перебували в провадженні даних судів за скаргами ОСОБА_1 , не можуть бути надані у зв`язку з їх знищенням по закінченню строку зберігання.

Ізюмською місцевою прокуратурою роз`яснено ОСОБА_1 про отримання дозволу на копіювання документів з матеріалів наглядового провадження можливе шляхом звернення з відповідною заявою до прокуратури Шевченківського району Харківської області. Листом від 31 серпня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про можливість ознайомлення з матеріалами перевірки про відмову у порушенні кримінальної справи у будь-який зручний для нього час у приміщенні прокуратури району.

Заступником керівника Ізюмської місцевої прокуратури в листі від 27 липня 2016 року роз`яснено ОСОБА_1 положення ст. 8 та 16 Закону України «Про вернення громадян». Даний лист не містить даних щодо припинення розгляду звернень останнього.

Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність заступника керівника Ізюмської місцевої прокуратури щодо невнесення відомостей до ЄРДР.

З аналізу вищенаведених процесуальних документів вбачається, що ОСОБА_1 , у передбачений законом спосіб, здійснював процесуальні дії з метою захисту своїх інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч 1. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою судового доказування є всебічне, повне, об`єктивне з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду і вирішення справи. Обов`язок забезпечити в ході провадження повноту доказового матеріалу, що дозволяє встановити істину у справі в цивільному процесі, покладений на сторони, інших юридично заінтересованих у вирішенні справи осіб та суд.

У зазначеній нормі закріплюється головний елемент змагального початку цивільного процесу: кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію.

Обов`язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

Відповідно до постанови Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

На виконання зазначених норм законодавства ОСОБА_1 не надано будь-яких належних та допустимих доказів, яки беззаперечно свідчать про порушення відповідачами належних позивачу прав та інтересів.

Натомість, матеріали справи містять достатньо письмових доказів, з яких вбачається, що відповідачі не перешкоджали ОСОБА_1 у здійсненні процесуальних дій, спрямованих на реалізацію своїх прав та інтересів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що відповідачами не порушено право позивача, в розумінні ст. 6 Європейської Конвенції про захист основних свобод та прав людини, на доступ до правосуддя та право на ефективний спосіб захисту прав.

Що ж стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції та вважає, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких визначений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Колегія суддів дійшла висновку, що правові підстави для застосування ст. 1176 ЦК України до даних спірних правовідносин відсутні.

Згідно ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Результат системного аналізу вказаних норм матеріального права, ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю працівників прокуратури відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

Дослідивши вищевказані процесуальні документи, судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідачами не були порушені норми Конституції України, КПК України, Європейської конвенції про захист основних свобод та прав людини, права позивача. За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, стосовно того, що діяльність відповідачів не визнана неправомірною.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вищезазначеними процесуальними рішеннями відповідачів не встановлено факт їх незаконної бездіяльності, який згідно вказаних вище норм ЦК України є підставою для відшкодування завданої такою бездіяльністю шкоди.

Положеннями частин першої - третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Колегія суддів дійшла висновку, що діями відповідачів не завдано ОСОБА_1 моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, на що останній посилався в позовній заяві. Позивачем на підтвердження факту наявності моральної шкоди не надано будь-яких належних та допустимих доказів.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем не було доведено факт незаконної дії або бездіяльності, незаконності рішень відповідачів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та відшкодування моральної шкоди позивачу.

Оцінюючи інші доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, будь-які правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують.

Правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 21 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Постанову складено "05" червня 2019 року.

Головуючий суддя: Судді:А.І. Колтунова І.О. Бровченко І.В. Бурлака