Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 337/869/17

провадження № 61-29226св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором від 28 вересня 2012 року, станом на 28 лютого 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 60 494 грн 99 коп., з яких: 7562 грн- заборгованість за кредитом; 46 676 грн 09 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2900 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн штраф (фіксована частина), 2856 грн 90 коп. - штраф (процентна складова).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2017 року позов АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що укладення кредитного договору між банком та відповідачем, за яким остання 09 червня 2014 року отримала кредитний ліміт в сумі 8 000 грн, є недоведеним, оскільки, отримавши банківську картку, відповідач не мала наміру користуватись нею, а кошти були зняті невідомою особою, яка викрала цю картку та скористалась нею, у зв`язку з чим було порушено кримінальне провадження та заблоковано викрадену картку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2017 року скасовано. Позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 28 вересня 2012 року в сумі 57 138 грн 09 коп., в тому числі: за кредитом - 7 562 грн, за відсотками - 46 676 грн 09 коп., за пенею - 2 900 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, виходив з того, що відповідач в ході розгляду справи в апеляційному суді пояснювала, що ПІН-код на кредитній картці вона змінювала особисто, та відомостей про нього нікому не надавала, проте особа, яка знімала кошти 09 червня 2014 року у банкоматі за допомогою картки № НОМЕР_1 , виданої на ім`я відповідача, була обізнана про ПІН-код цієї картки, оскільки з проведених поспіль чотирьох операцій жодної помилкової транзакції зафіксовано не було. Крім того, 09 червня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів з приводу крадіжки у її помешканні, але про втрату картки не зазначила: про викрадення картки нею було проінформовано правоохоронні органи 14 червня 2014 року, та в цей же день в телефонному режимі повідомлено банк про втрату картки. З письмовою заявою про втрату кредитної картки відповідач звернулась до банку лише 24 червня 2014 року. З огляду на вказане суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, пені та відсотків, відмовивши у стягненні штрафів, як подвійної відповідальності за несплату кредиту та відсотків.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір з банком про отримання кредиту 28 вересня 2012 року вона не укладала та кредит у розмірі 8000 грн 09 червня 2014 року не отримувала, а тому між сторонами не виникли кредитні відносини. Банк вважає, що подана нею заява від 28 вересня 2012 року разом з Умовами та Правилами банку підтверджує укладення кредитного договору, проте в заяві від 28 вересня 2012 року мова йде про оформлення банком тільки зарплатної картки, тому вона не є заявою про надання кредиту. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним. Також вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував, що зняття коштів з банкомату за кредитною карткою, виданою на її ім`я, яке мало місце 09 червня 2014 року, є наслідком неправомірних дій невстановлених осіб, які викрали цю картку з її квартири. Крім того, не дивлячись на її неодноразові письмові заяви від 01 липня, 30 липня, 23 вересня 2014 року, у яких вона заперечувала отримання кредиту, банк звернувся до суду з цим позовом тільки у березні 2017 року, тобто з метою отримання максимальних відсотків за користування кредитом. При цьому рішення апеляційного суду в частині стягнення відсотків за користування кредитом не відповідає умовам кредитного договору в частині розміру відсотків, а також даним про розмір заборгованості за тілом кредиту, зазначеним позивачем в позові.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 337/869/17 з суду першої інстанції. Зупинено виконання рішення апеляційного суду запорізької області від 16 листопада 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У грудні 2017 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2019 року справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 28 вересня 2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, який складається із заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг, та Тарифів банку, на виконання якого позивач відкрив відповідачу рахунок із встановленим кредитним лімітом на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом.

У заяві зазначено, що відповідач ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами АТ КБ «ПриватБанк», а також надав згоду про те, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

До кредитного договору банк додав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який відповідачем не підписано.

Також судом установлено, що вказана кредитна картка зберігалась у відповідача вдома, а також вона змінила ПІН-код на картці, який був відомий тільки їй.

Згідно з наданою банком випискою за період з 01 червня - 30 червня 2014 року з використанням кредитної картки № НОМЕР_1 в банкоматі, який розташований в ТЦ «ГРАНД» за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна (Соборний), 90, були зняті кошти в сумі 7 650 грн, а також за здійснення цих операцій 310 грн комісії.

Оскільки зазначена картка була видана на ім`я ОСОБА_1 , банк розцінив зняття коштів з банкомату за допомогою цієї картки як отримання кредитного ліміту самим держателем картки, у зв`язку із чим розпочав нарахування відсотків на суму знятого кредитного ліміту, а також неустойку за порушення строків платежів.

З матеріалів справи вбачається, що 09 червня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів з приводу крадіжки у її помешканні, але про втрату картки не зазначила. Про викрадення картки нею було проінформовано правоохоронні органи 14 червня 2014 року, та в цей же день в телефонному режимі повідомлено банк про втрату картки.

З письмовою заявою про втрату кредитної картки відповідач звернулась до банку лише 24 червня 2014 року.

На запит слідчого Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Чижової О. Ю. від 26 червня 2014 року про надання фото, відео матеріалів з банкомату під час здійснення операцій з карткою на ім`я громадянки ОСОБА_1 банк листом від 01 липня 2014 року за № 20.1.0.0.0/7-20140627/2387 такої інформації не надав з посиланням на банківську таємницю.

На заяву ОСОБА_1 від 10 квітня 2017 року про надання відеоматеріалів щодо зняття коштів з банкомату 09 червня 2014 року, банк листом від 04 травня 2017 року повідомив, що надати відеоматеріали неможливо, оскільки термін зберігання запису відеоспостереження становить один календарний місяць.

28 липня 2014 року із заробітної картки ОСОБА_1 банком на погашення кредиту списано грошові кошти у розмірі 398 грн, у зв`язку із чим за обліком банку сума неповернутого кредиту склала 7 562 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом банк посилався на неналежне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 28 лютого 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 60 494 грн 99 коп., з яких: 7562 грн - заборгованість за кредитом; 46 676 грн 09 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2900 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн штраф (фіксована частина), 2856 грн 90 коп. - штраф (процентна складова).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно з пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Аналогічні норми містило Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, яке було чинним на час подання відповідачем заяви про вчинення кримінального правопорушення. Вказаним Положенням було передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Як вбачається з виписки по рахунку, 09 червня 2014 року було знято кошти з картки відповідача в банкоматі: о 08:22:38 год. - 4 000 грн та списано комісії 160 грн за цю операцію, о 08:22:46 год. - 3500 грн та списано комісії 140 грн, о 08:25:16 - 100 грн та списано комісії 5 грн, о 08:26:13 - 50 грн та списано комісії 5 грн.

Зняття коштів у банкоматі є можливим лише із застосуванням картки та за умови знання ПІН-коду, про який є обізнаним тільки держатель картки.

Судом апеляційної інстанції установлено, що відповідач в ході розгляду справи в апеляційному суді пояснювала, що ПІН-код на кредитній картці вона змінювала особисто, та відомостей про нього нікому не надавала, проте особа, яка знімала кошти 09 червня 2014 року в банкоматі за допомогою картки № НОМЕР_1 , виданої на ім`я відповідача, була обізнана про ПІН-код цієї картки, оскільки з проведених поспіль чотирьох операцій жодної помилкової транзакції зафіксовано не було.

Також судом установлено, що 09 червня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів з приводу крадіжки у її помешканні, але про втрату картки не зазначила, а про її викрадення проінформувала правоохоронні органи лише 14 червня 2014 року, та в цей же день в телефонному режимі повідомлено банк про втрату картки.

З письмовою заявою про втрату кредитної картки відповідач звернулась до банку лише 24 червня 2014 року.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що сам по собі факт порушення кримінального провадження без наявності відносно крадія обвинувального вироку, яким би було встановлено, що він скористався карткою для викрадення кредитних коштів, наданих відповідачу, не доводить, що картка в дійсності була викрадена. Крім того, зважаючи також на той факт, що операції із зняття коштів були здійснені коректно, тобто з використанням ПІН-коду, який мав зберігатись відповідачем, не мається підстав для звільнення відповідача від обов`язку погасити наданий кредит.

Крім того, до моменту повідомлення користувачем (відповідачем) банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Враховуючи, що відповідач повідомив відділення банку про викрадення у нього кредитної картки та зняття грошових коштів з його карткового рахунку лише 14 червня 2014 року, а письмово - 24 червня 2014 року, банк не несе відповідальність за збитки від операцій, здійснених до цього повідомлення.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми кредиту у розмірі 7 562 грн.

Разом з тим, колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з висновком апеляційного суду щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками у розмірі 46 676 грн 09 коп. та пені - 2 900 грн., виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 28 вересня 2012 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, а також пеню за несвоєчасне погашення процентів, та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 вересня 2012 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (28 вересня 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13 березня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами у визначеному розмірі та пені за несвоєчасне погашення процентів, надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 вересня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (№14-131цс19).

Суд апеляційної інстанції вказаних обставин та вимог закону не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 46 676 грн 09 коп. та пені за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 2 900 грн., у зв`язку із чим рішення суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині позовних вимог.

З огляду на вказане не можуть бути задоволені й позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафів, проте, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування свідчить про подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення.

Разом із тим, помилкове зазначення судом апеляційної інстанцій іншої підстави для відмови в позові в частині стягнення штрафів на правильність вирішення спору в цій частині не вплинуло.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позову щодо стягнення штрафів підлягає залишенню без змін.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача відсотків у розмірі 46 676 грн 09 коп. та пені - 2900 грн, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, пропорційно до задоволених позовних вимог, у сумі 254 грн 10 коп.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відсотків у розмірі 46 676 грн 09 коп. та пені у розмірі 2900 грн скасувати.

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків та пені відмовити.

В іншій частині рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 254 грн 10 коп.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук