ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3569/19 Справа № 209/3117/17 Суддя у 1-й інстанції - Маслов Д.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" (на теперішній час Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк") до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк") звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що між сторонами було укладено кредитний договір №б/н від 10 травня 2012 року року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Внаслідок неналежного виконання зобов`язань у відповідача станом на 30 вересня 2017 року утворилась заборгованість в розмірі 11623,33 грн.

У зв`язку з чим, ПАТ КБ "ПриватБанк" (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк") просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 травня 2012 року в розмірі 11623,33 грн., а також 1600,00 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк") було задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк"(на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк") заборгованість за кредитним договором б/н від 10 травня 2012 року у розмірі 10593,65 грн., яка складається з наступного: 1147,99 грн. - заборгованість за кредитом; 9445,66 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Вирішено питання щодо судових витрат. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В своїй апеляційній скарзі, позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зокрема, щодо порушень норм процесуального права, апелянт посилається на те, що справу про стягнення заборгованості було розглянуто без його участі, що позбавило останнього на право звернення до суду із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

АТ КБ "ПриватБанк" відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, заочне рішення суду - скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" відмовити у повному обсязі, з таких підстав.

Судом встановлено, що 10 травня 2012 року ПАТ КБ "ПриватБанк"(на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк") та ОСОБА_1 уклали кредитний договір б/н від 10 травня 2012 року, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що він був ознайомлений з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" і "Тарифами Банку".

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що відповідно даних, наданих позивачем, на теперішній час, відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконує та станом на 30 вересня 2017 року має заборгованість у розмірі 10593,65 гривень, яка складається з наступного: 1147,99 грн. - заборгованість за кредитом; 9445,66 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, яку й потрібно стягнути з відповідача.

Відмовляючи у частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 529,68 грн. - штраф (процентна складова), суд першої інстанції керувався положеннями ст. 549 ЦК України та ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Однак, колегія суддів не може погодитись повністю із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

14 березня 2018 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області постановив ухвалу про заочний розгляд справи за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк"(на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк") до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування суд першої інстанції посилався на те, що представник позивача в судове засідання не з`явився, заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення; відповідач повторно в судові засідання у справі не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що на підставі ст. 128, ч. 4 ст. 223 ЦПК України відповідач вважається повідомленим про день та час судового засідання, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи повинно проводитись відповідно до ст. 128 - 129 ЦПК України. При цьому, в матеріалах справи повинні бути належні докази такого повідомлення. Якщо відповідні докази відсутні, то сторона не може вважатися повідомленою належним чином.

Зокрема, повідомлення сторін про дату, час та місце судового засідання здійснюється шляхом направлення судових повісток.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Однак, всупереч вищенаведеним нормам процесуального права в матеріалах справи містяться поштові конверти із штампом "судова повістка" та відомостями про повернення у зв`язку із закінченням строків зберігання (а.с. 48, 53). Вказані обставини спростовують висновки суду першої інстанції щодо належного повідомлення відповідача.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного суду від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про розгляд даної справи у заочному порядку. Тим самим позбавив відповідача його права на доказування, відповідно до ч.ч.1,5 ст. 81 ЦПК України.

Крім того, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк") у повному обсязі, враховуючи наступне.

В обгрунтування пред`явленого позову позивач посилався на те, що між сторонами було укладено кредитний договір №б/н від 10 травня 2012 року року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Також згідно доводів позовної заяви вказаний договір був оформлений відповідною анкетою-заявою відповідача 10.05.2012 року, яка містить підпис останнього про ознайомлення його з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" і "Тарифами Банку".

Однак, колегія суддів не може прийняти витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку як належний, допустимий та достатній доказ, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Тобто, відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання банківських послуг фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Таким чином, враховуючи той факт, що позивачем не долучено до позовної заяви Умов та правил про надання банківських послуг, які б містили підпис позичальника, колегія суддів приходить до висновку, що ПАТ КБ "ПриватБанк" (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк") не доведено, що під час підписання заяви-анкети позичальника відповідач був ознайомлений саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг, які надані позивачем до позову.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року №6-2320цс16.

Крім того, надана до позову анкета-заява, що містить підпис відповідача про ознайомлення його з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, не містить зазначений бажаний кредитний ліміт, а також, який саме вид платіжної картки банком було видано відповідачу відповідно до його заяви, її номеру, строку дії та який кредитний ліміт йому було встановлено, не містить істотних умов договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факт укладення кредитного договору з відповідачем в порядку, передбаченому законом, доведення до відома ОСОБА_1 положень цього договору та погодження всіх його істотних умов, видачі кредиту та обгрунтованості розрахунку заборгованості.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування заочного рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року, як такого, що ухвалено із порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи, і постановлення нового про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк") про стягнення заборгованості у зв`язку із необгрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

Крім того, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору (за звернення з апеляційною скаргою) в розмірі 2187,39 грн.

Тож, враховуючи вищевикладене та керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" (на теперішній час Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк") до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (на теперішній час Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк") на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2187,39 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова