Дата документу 10.06.2019 Справа № 320/3970/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 320/3970/18 Головуючий у 1 інстанції: Міщенко Т.М.
№ 22-ц/807/1475/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі третьої особи - приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Земенкової Юлії Анатоліївни, про визнання шлюбного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , за участі третьої особи - приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Земенкової Ю.А., про визнання шлюбного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 22.01.2011 року. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина. Перебуваючи у шлюбі, у жовтні 2014 року на сумісні кошти ними було придбано автомобіль марки Mazda3, 2008 року випуску, р/н НОМЕР_1 , за 10 000 доларів США, що еквівалентно 270 430 гривень. Вказаний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_1 В період шлюбу, а саме 10 березня 2017 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюбний договір, відповідно до умов якого було вирішено питання про статус та режим майна подружжя як сумісного, так і приватного, майнових відносин між сторонами договору. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 25 вересня 2017 року шлюб між нею та відповідачем був розірваний. Відповідно до п.п. в) п. ІІ.2 вказаного договору зазначено, що особистою приватною власністю кожного з подружжя є: нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язковій державній реєстрації, що придбане в шлюбі до укладення цього договору та буде придбатися у шлюбі на ім`я одного з подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи успадкування. Вважає, що придбаний нею та ОСОБА_1 автомобіль під час шлюбу є об`єктом їх спільної сумісної власності, а умови зазначеного шлюбного договору грубо порушують норми діючого законодавства, а також ставлять її у невигідне матеріальне становище, що порушує її права та інтереси.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсним шлюбний договір, укладений 10 березня 2017 року між нею та ОСОБА_1

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2019 року позов задоволено повністю.

Визнано недійсним шлюбний договір, укладений 10 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Земенковою Ю.А., за реєстровим номером 627.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на сплату судового збору, у сумі 704,8 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції було помилково застосована ч.5 ст. 93 СК України при вирішені спору, оскільки шлюбний договір був посвідчений нотаріально, пройшов державну реєстрацію. При укладанні вказаного шлюбного договору сторони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, сторонам роз`яснювались права перед укладанням правочину, а тому на думку скаржника, підстав для визнання правочину недійсним не має.

ОСОБА_2 скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подала відзив на апеляційну скаргу, зі змісту якого вбачається, що проти апеляційної скарги вона заперечує, вважає її безпідставною та необґрунтованою, просила залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Земенкова Ю.А. також надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 та скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

У частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.01.2011. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 вересня 2017 року їх шлюб було розірвано /а.с.81/.

Перебуваючи у шлюбі, 10 березня 2017 року подружжя уклало шлюбний договір, відповідно до якого між позивачем та відповідачем було вирішено питання про статус та режим майна подружжя /а.с.8-11/.

Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Земенковою Ю.А., за реєстровим номером 627.

Під час шлюбу у жовтні 2014 року на сумісні кошти подружжям був придбаний автомобіль марки Mazda 3, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вказаний автомобіль було зареєстровано за відповідачем по справі - ОСОБА_1 .

Враховуючи, що договір, у тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини п`ятої статті 93 СК України за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до п.п. в) п II.2 вказаного шлюбного договору зазначено, що особистою приватною власністю кожного з подружжя є:

- нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язковій держаній реєстрації, що придбане в шлюбі до укладення цього договору та буде придбаватися у шлюбі на ім`я одного з подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи успадкування.

Крім того, ч.ч. 4, 5 ст. 93 СК України містить обмеження щодо змісту шлюбного договору, а саме:

- шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

- за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Зазначена позиція вказана і у п. 22 Постанови Верховного Суду України 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК.

Отже, в особисту власність відповідача відповідно до умов договору було передано автомобіль марки Mazda 3, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який підлягає обов`язковій державні реєстрації, що суперечить вимогам чинного законодавства, а саме ст. 93 СК України, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Встановивши характер спірного пункту шлюбного договору та те, що за його умовами передається у власність одному із подружжя нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що він суперечать статті 93 СК України

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 7, 247, 263, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 10 червня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков