Ухвала

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 641/911/17

провадження № 61-3824св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

розглянув заяву ОСОБА_1 (вх. № 41322/1/220-19

від 11 жовтня 2019 року)про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна, що спільною сумісною власністю подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 17 січня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

18 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду

від 17 січня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано цивільну справу № 641/911/17 з суду першої інстанції.

У березні 2019 року матеріали цивільної справи № 641/911/17 надійшли до Верховного Суду.

11 жовтня 2019 року (вх. № 41322/1/220-19) через засоби поштового зв`язку на адресу Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 641/911/17 шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення, площею 386,2 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також заборони їх відчуження.

Заява мотивована тим, що відповідачем вчиняються активні фактичні дії, направлені на відчуження спірного майна, а саме 01 жовтня 2019 року в Харківському щоденному рекламно-інформаційному виданні «PREMIER.UA. БИЗНЕС» № 232 (додано до заяви) в розділі «продажа коммерчейской недвижимости» відповідачем розміщено оголошення про продаж спірного майна, у зв`язку з чим є об`єктивні підстави вважати, що така позиція та дії відповідача можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів Верховного Суду, вивчивши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у даній справі дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Європейський суд з прав людини вказує, що термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (SOKURENKO AND STRYGUN v. UKRAINE, № 29458/04 та № 29465/04, § 23, 24, ЄСПЛ, від 20 липня 2006 року).

Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження обмежені правилами Глави 2 Розділу V Цивільного процесуального кодексу України «Касаційне провадження».

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За правилами статті 400 цього Кодексу під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вирішення питання про забезпечення позову правилами зазначеної Глави ЦПК України не передбачене та до компетенції Верховного Суду не відноситься.

Відповідно до визначених процесуальним законом повноважень та функцій, Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення процесуального питання забезпечення позову на цій стадії розгляду справи за поданими заявами позивача у справі.

Враховуючи викладене, в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у даній справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 149, 260, 401, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1

(вх. № 41322/1/220-19 від 11 жовтня 2019 року) про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна, що спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко