РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року

м. Рівне

Справа № 572/3485/18

Провадження № 22-ц/4815/804/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів:суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

відповідач - Сарненський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2019 року у складі судді Рижого О.А., ухвалене в м. Сарни Рівненської області о 13 год. 15 хв.,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Сарненського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Сарненського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про звільнення від сплати заборгованості по аліментах. В обґрунтування позовних вимог вказував, що відповідно до виконавчого листа №2-1444 від 07.05.2003 року, виданого Сарненським районним судом Рівненської області, він зобов`язаний до сплати аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму громадян, починаючи з 20.04.2003 року до досягнення дочкою повноліття. Зазначав, що він сплачував аліменти, передаючи їх особисто ОСОБА_2 , яка є його колишньою дружиною, про що остання давала йому розписки, які згодом він втратив. ОСОБА_2 на звернення позивача відмовилась підтвердити надання ОСОБА_1 коштів. 04.09.2018 р. старшим державним виконавцем Сарненського РВ ДВС Мельником Ю.В. позивачу було вручено розрахунок заборгованості за аліментами, згідно якого загальний розмір вказаної заборгованості станом на 01.03.2018 р. визначено в сумі 23680 грн. Вважає такий розрахунок невірним та завищеним. На даний час у нього інший шлюб, від якого є двоє дітей, молодший з яких, ОСОБА_6 , є інвалідом першої групи підгрупи «А» і потребує щоденного отримання життєво необхідних ліків. Середньомісячні витрати на лікування та утримання дитини становлять не менше 10 тисяч гривень. Сплачувати заборгованість по аліментах не має змоги, оскільки всі кошти, які позивач з дружиною заробляють, йдуть на лікування сина ОСОБА_6 , на другу дитину і на їх проживання. Із цих підстав просив повністю звільнити його від сплати заборгованості по аліментах в розмірі 23680 грн.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Сарненського РВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області про звільнення від сплати заборгованості за аліментами відмовлено за необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано положеннями частини 2 статті 197 СК України, яка передбачає право суду за позовом платника аліментів повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, та обґрунтовано тим, що позивачем не надано належних доказів таких обставин, які мали б істотне значення та були підставою для звільнення від сплати заборгованості по аліментах.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права та за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що не оспорює розмір заборгованості по аліментах, а просить звільнити від її сплати у розмірі, визначеному державним виконавцем. Вказує, що сплачував аліменти на користь відповідачки ОСОБА_2 , в тому числі, в період навчання дочки ОСОБА_8 протягом 2014 - 2018 років, що підтверджується відповідними доказами. Додає, що окрім цього, протягом тривалого часу аліменти ОСОБА_2 сплачувала його мати, ОСОБА_9 , але відповідач даний факт заперечила, а суд відмовив у допиті його матері як свідка. Вказує, що неспроможний сплатити заборгованість за аліментами внаслідок тяжкої хвороби його сина ОСОБА_6 , хворого від народження на тяжку форму синдрому Алажілля з множинними вадами розвитку, який є інвалідом першої групи підгрупи «А», та потребує значних фінансових витрат на лікування та утримання. Пояснює, що його сім`я є малозабезпеченою і в нього відсутня можливість сплачувати заборгованість по аліментах у розмірі 23680 грн. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без зміни.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до виконавчого листа №2-1444 від 07.05.2003 року, виданого Сарненським районним судом Рівненської області, позивач зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше Ѕ частини неоподаткованого мінімуму громадян, починаючи з 20.04.2003 року до досягнення дочкою повноліття.

Як вбачається з розрахунку заборгованості старшого державного виконавця Сарненського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Мельника Ю.В. від 04.09.2018 р. №16755, у ОСОБА_1 існує заборгованість зі сплати аліментів за період з 01.07.2008 р. по 01.07.2015 року у сумі 23 680,00 грн (а.с. 8-10).

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

За положеннями даної статті підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 такими обставинами назвав наявність інших утриманців - дітей від другого шлюбу, одне з яких є дитиною інвалідом дитинства, а також зазначив, що визначений державним виконавцем розмір заборгованості не відповідає дійсності та є значно меншим, оскільки ним здійснювалися виплати на утримання спільної з відповідачкою дочки.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що оспорювання розміру заборгованості по аліментах є самостійною матеріально-правовою вимогою, з приводу якої у позивача існує фактичний спір із органами державної виконавчої служби. Разом з тим, позивачем у даному спорі не заявлено вимогу про обчислення розміру заборгованості по аліментах або її перерахунок, а тому відсутні правові підстави для звільнення його від сплати заборгованості по аліментах, щодо розміру якої існує спір.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Доводи апеляційної скарги про те, що протягом 2014 - 2018 років позивач сплачував аліменти на користь відповідачки ОСОБА_2 , включаючи період навчання дочки ОСОБА_5 , а також покликання на те, що він передавав аліменти не лише особисто, а й через свою матір, ОСОБА_9 , апеляційним судом оцінюються критично, оскільки не підтверджені належними доказами.

Доводи апеляційної скарги щодо неспроможності позивача сплатити заборгованість за аліментами внаслідок тяжкої хвороби його сина від другого шлюбу та необхідності утримувати себе та решту сім`ї не можуть слугувати підставою для звільнення від сплати заборгованості по аліментах на дочку від першого шлюбу. Наведені обставини не є передбаченою законом підставою для звільнення батьків від обов`язку утримання своїх дітей до повноліття. Платник аліментів є фізично здоровою особою працездатного віку, і його життєві обставини не позбавляють можливості працевлаштуватися таким чином, щоб мати фінансову спроможність утримувати своїх неповнолітніх дітей належним чином.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судомна засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 червня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Бондаренко Н. В.

підпис Хилевич С. В.

Копія вірна:

Суддя Рівненського апеляційного суду Ковальчук Н. М.