Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 428/8386/16-ц

провадження № 61-48782св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Луганського апеляційного суду,

у складі колегії суддів: Дронської І. О., Коротенко Є. В., Яреська А. В.,

від 05 грудня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування квартири договором купівлі-продажу квартири, визнання недійсним та скасування договору дарування квартири, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 2001 року він та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом спочатку в орендованій квартирі, а згодом на його заощадження та спільні заощадження з ОСОБА_2 , набуті за період їх проживання, вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 2 тис. доларів США. Після придбання квартири вони за спільні кошти розпочали у квартирі капітальний ремонт, частину робіт він виконував самостійно. 17 вересня 2002 року сторони зареєстрували місце проживання у спірній квартирі. З січня 2015 року стосунки між ними погіршилися, після чого ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про його виселення зі спірної квартири. Саме з цього часу йому стало відомо про те, що квартира придбана ОСОБА_2 не за договором купівлі-продажу, а за договором дарування, що не відповідає дійсності. Факт того, що квартира придбана за договором купівлі-продажу підтверджується розпискою продавця ОСОБА_4 , яка надана безпосередньо позивачу. 23 лютого 2016 року ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру ОСОБА_3

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд встановити факт його проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з осені 2001 року до січня 2016 року; визнати, що договір дарування квартири

АДРЕСА_1 від 22 травня 2002 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , є договором купівлі-продажу; визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 23 лютого

2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

У лютому 2017 року ОСОБА_3 пред`явив до ОСОБА_5 зустрічний позов про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення.

Зустрічні вимоги обґрунтовані тим, що йому на підставі договору дарування від 23 лютого 2016 року належить квартира АДРЕСА_1 . У спірній квартирі зареєстрований колишній член сім`ї попереднього власника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , який втратив право користування спірною квартирою.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі без будь-яких правових підстав та заперечує проти добровільного виселення, ОСОБА_3 просив визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права власності шляхом виселення

ОСОБА_1 зі спірної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області, у складі судді Юзефовича І. О., від 29 березня 2018 року у задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічну позовну заяву задоволено частково. Визнано

ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент придбання спірної квартири він та ОСОБА_2 проживали разом як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, а спірна квартира була придбана ними у цей період за спільні кошти. На час укладення договору дарування сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, а чинне на той час законодавство не містило положення щодо спільного сумісного майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач за зустрічним позовом є власником спірної квартири за договором дарування від 23 лютого 2016 року, в якій зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , який не є членом сім`ї власника, а тому він втратив право користування зазначеною квартирою. ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі з лютого 2016 року, а тому права ОСОБА_3 підлягають захисту шляхом виселення ОСОБА_1 з указаної квартири.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Луганського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт проживання

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з осені 2001 року по січень 2016 року. Визнано договір дарування квартири

АДРЕСА_1 , укладений 22 травня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , удаваним. Визнано договір дарування квартири від 22 травня 2002 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , договором купівлі-продажу. Визнано квартиру

АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 23 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач довів факт проживання разом з ОСОБА_2 з 2001 року як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, сторони мали спільний бюджет, який складався з заробітної плати ОСОБА_1 та пенсії останнього, а також доходів ОСОБА_2 , які остання отримувала працюючи за межами України, що був використаний для придбання спірної квартири. ОСОБА_2 не доведено наявність підстав та намірів у ОСОБА_4 для дарування їй спірної квартири. Суд апеляційної інстанції зазначив про помилковість висновків суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин положень КпШС України, оскільки встановлено факт придбання квартири внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що є підставою для визнання за позивачем права власності на половину майна на підставі статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин. У зв`язку із задоволенням первісного позову, апеляційний суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання сторін як чоловіка та жінки з 2001 року без реєстрації шлюбу. Спірну квартиру їй подарував

ОСОБА_4 , за яким вона здійснювала догляд. Місцевий суд правильно застосував до спірних правовідносин положення КпШС України та не прийняв як доказ розписку ОСОБА_4 про нібито отримання від позивача грошових коштів на підставі договору купівлі-продажу спірної квартири. Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінку розписці

ОСОБА_4 та не з`ясував підстави її написання у 2008 році, зміст розписки від 22 травня 2002 року, на заміну якої була написана розписка

від 2008 року. Позивачем пропущено строк позовної давності.

У частині вирішення зустрічних позовних вимог судове рішення не оскаржується, а тому касаційному перегляду не підлягає в силу

статті 400 ЦПК України.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

15 лютого 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до копії повторного свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого

17 вересня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 розірвано 04 травня 2000 року.

Згідно з копією договору дарування квартири, посвідченого 22 травня

2002 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Малаховим С. О., реєстраційний № 3094,

ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії розписки від 18 лютого 2008 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти за відчуження квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 2 тис. доларів США. Розписка надана на заміну розписки від 22 травня

2002 року.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Сиротине м. Сєвєродонецьк Луганської області.

Згідно довідки комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька» від 30 липня 2013 року ОСОБА_1 з 17 вересня 2002 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 та має наступний склад сім`ї: ОСОБА_2 - власник квартири (а. с. 10).

Згідно з копією договору дарування квартири, посвідченого 23 лютого

2016 року державним нотаріусом Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Ахметхановим М. Р., ОСОБА_2 передала у дар

ОСОБА_3 безоплатно квартиру АДРЕСА_1 .

Актом комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр

м. Сєвєродонецька» від 18 квітня 2016 року встановлено, що у квартирі

АДРЕСА_1 фактично мешкають ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 2002 року.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 травня 2015 року у справі № 428/3601/15-ц у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та виселення без надання іншого приміщення відмовлено.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_8 , яка працювала з ОСОБА_2 та знає її 45 років, ОСОБА_1 знає з 2001 року, з того моменту коли він разом з ОСОБА_2 проживали разом у орендованій квартирі по АДРЕСА_3 , як чоловік та жінка. У 2002 році сторони разом придбали квартиру на першому поверсі, а свідок ОСОБА_8 відвідувала їх. ОСОБА_1 наймав робітників, а

ОСОБА_2 готувала їжу. Їй не відомо, що між ними сталось, але

ОСОБА_2 вигнала ОСОБА_1 та подарувала квартиру сину.

Відповідно до пояснень свідка ОСОБА_9 , яка працювала разом з ОСОБА_2 та знайома з нею з 1994 року, у ОСОБА_9 напроти дачі ОСОБА_1 є садиба. Наприкінці літа 2001 року вона побачила ОСОБА_2 на городі ОСОБА_1 , вони разом копали картоплю. Крім того, вони разом вели спільне господарство, мали живність та жили разом, як чоловік та дружина. Їй відомо, що ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 збирали грошові кошти на придбання квартири.

ОСОБА_1 працював та отримував пенсію, ОСОБА_2 не працювала. ОСОБА_1 особисто просив у неї грошові кошти, оскільки у них з ОСОБА_2 не вистачало на придбання квартири, однак їй відомо, що згодом він позичив гроші у своєї матері у розмірі 900 доларів США. Також їй відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 орендували квартиру по АДРЕСА_3 , вона заходила до них у гості. У травні 2002 року вони разом придбали квартиру по АДРЕСА_3 , зробили в ній ремонт. На всі свята вона була у них в гостях.

Свідок ОСОБА_10 зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яку він знає приблизно 15 років, орендували квартиру по АДРЕСА_5 , а у 2002 році придбали собі квартиру по

АДРЕСА_3 . ОСОБА_10 разом із своєю дружиною ходив до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на новосілля. Вони сім`ями їздили або ходили в гості один до одного декілька разів на місяць, на свята виїжджали на природу. У них була примірна родина і знає він їх як чоловіка та дружину, оскільки вони завжди були разом.

Поясненнями свідка ОСОБА_11 підтверджено, що ОСОБА_1 з 2001 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 , за спільні кошти придбали квартиру. Він давав їм поради по проведенню ремонту у цій квартирі. У період 2002-2003 років ОСОБА_1 та ОСОБА_2 робили прибудову до цієї квартири, ініціатором якої був ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 корегувала його як дружина, остання в силу своїх можливостей заробляла грошові кошти, однак у них був спільний бюджет, вони спільно обробляли земельну ділянку ОСОБА_1 , вели господарство, з їх розмов він дізнався, що спірну квартиру вони придбали за спільні кошти.

Свідок ОСОБА_12 вказав, що у 2001 році на день міста

ОСОБА_1 познайомив його з ОСОБА_2 , яку представив як свою дружину. З тих пір вони разом їздили відпочивати, ходили у гості. Йому відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 орендували квартиру по АДРЕСА_3. У 2001 році він був запрошений на ювілей до

ОСОБА_1 , на якому ОСОБА_2 зустрічала гостей як дружина. У розмовах ОСОБА_1 поділився з ним бажанням придбати квартиру разом з ОСОБА_2 Після придбання квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали робити у ній ремонт. Він допомагав їм привозити будівельні матеріали, оскільки мав машину. Вказував, що у них був спільний бюджет і спірна квартира придбана ними за спільні грошові кошти.

З пояснень свідка ОСОБА_13 слідує, що ОСОБА_4 , який був його рідним братом, мав у власності квартиру АДРЕСА_1 , однак проживав у іншій належній йому квартирі АДРЕСА_6 . ОСОБА_13 повідомив його, що продав належну йому спірну квартиру за 2 тис. доларів США, однак покупці не доплатили йому

200 доларів США. Отримані від продажу квартири грошові кошти

ОСОБА_4 вніс на депозитний рахунок, а пізніше - до кредитного союзу, внаслідок розпаду якого напевно грошові кошти зникли. Свідок ОСОБА_13 особисто бачив грошові кошти та користувався дивідендами від них. До теперішнього часу 200 доларів США покупці квартири не сплатили. На його думку, його брат ОСОБА_4 не міг подарувати належному йому квартиру чужій особі при наявності рідного брата. У подальшому він забрав свого брата до себе у с. Сиротино м. Сєвєродонецька. У 2009 році ОСОБА_4 помер.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною третьою статті 400 ЦПК України передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувателя) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувателя.

Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК УРСР).

Відповідно до частини другої статті 58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України).

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України

від 07 лютого 1991 року «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на зазначені положення законодавства достатньої уваги не звернув, встановивши факт спільного проживання ОСОБА_14 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу до 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. У разі якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної часткової власності, суд на підставі статей 358, 361 та 362 ЦК відповідно до частини другої статті 35 ЦПК,

2004 року, залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників.

Виходячи з наведеного, заперечувати дійсність правочину у судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позивач не є стороною оспорюваного договору дарування від 23 лютого 2016 року, не перевірили чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права при оспорюванні цього договору вимогам закону та критерію ефективності.

Суди не надали належної правової оцінки заяві ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 64-65).

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду, з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції, неможливо.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки суди не встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін і надані на їх підтвердження докази, ухвалені у справі судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані в цій постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області

від 29 березня 2018 року та постанову Луганського апеляційного суду

від 05 грудня 2018 рокускасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта