КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 369/4260/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/5783/2019Головуючий у суді першої інстанції - Дубас Т.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника позивача Мирошника С.Б. ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 липня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» (далі - позивач, Банк або ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач або ОСОБА_3 ), в якому просило:

- зобов`язати ОСОБА_3 повернути ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» грошові кошти в розмірі 64 147 грн. 77 коп., отриманих за Договором про внесення змін № 1 від 15.05.2015 до договору банківського вкладу № 111206-ДР-08 від 17.04.2013 року на накопичувальний рахунок № 1026, банк отримувача: Національний банк України (код банку 300001), отримувач ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ»; вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 17.04.2013 між сторонами було укладено договір банківського вкладу, відповідно до умов якого банк прийняв від відповідача грошову суму в розмірі 200 тис. грн. терміном до 05 березня 2016 року та зобов`язався повернути відповідачу депозит та проценти за користування депозитом на умовах та в порядку, передбаченими договором. Згідно з пунктом 2.3 депозитного договору, з урахуванням додаткової угоди від 20 лютого 2015 року, банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 22% річних. У випадку дострокового розірвання депозитного договору з ініціативи вкладника проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2,0% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. 15 травня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання депозитного договору, у результаті чого банк повинен був сплатити відповідачу проценти за ставкою 2,0% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. 15 травня 2015 року між сторонами було укладено договір про внесення змін до договору банківського вкладу, згідно умов якого банк прийняв на себе зобов`язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою. Проведеною перевіркою договору про внесення змін від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу від 17 квітня 2013 року, укладеного між сторонами, позивачем було виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених у пункті 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки у зв`язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 64 147,77 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.07.2016 року у задоволенні позову відмовлено (Т.1, а.с.211-215).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11.10.2016 року відхилено апеляційну скаргу ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ», а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.07.2016 року - залишено без змін (Т.1, а.с.264-267).

Постановою Верховного Суду від 13.02.2019 року частково задоволено касаційну скаргу ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» - скасовано ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11.10.2016 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (Т.2, а.с.44-48).

06.03.2019 року справа надійшла до Київського апеляційного суду та відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено суддів Оніщука М.І. (головуючий суддя), Шебуєву В.А., Крижанівську Г.В. (Т.2, а.с.50,51).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11.03.2019 року справу призначено до розгляду (Т.2, а.с.52,53).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, а також судом неправильно застосовано положення статей 215, 216 ЦК України та статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що є підставою для скасування ухваленого судом рішення (Т.1, а.с.219-223).

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 17.04.2013 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_3 укладено договір банківського вкладу №111206-ДР-08, за умовами якого банк відкрив депозитний рахунок, а відповідач вніс на нього грошові кошти у розмірі 200 000 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 2.2 депозитного договору та додаткової угоди від 20 лютого 2015 року депозит було розміщено з 17 квітня 2013 року по 05 березня 2016 року.

Згідно з пунктом 2.3 депозитного договору та додаткової угоди до нього банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 22% річних.

Як передбачено пунктом 3.5 депозитного договору, вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору, повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 (десять) робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів шляхом подання відповідної заяви про дострокове розірвання договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику.

Пунктом 3.6 договору банківського вкладу від 17 квітня 2013 року визначено, що банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладника, відкритий у ПАТ «Банк національний кредит».

У випадку розірвання депозитного договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку (пункт 3.7 депозитного договору).

15 травня 2015 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін до договору банківського вкладу від 17 квітня 2013 року, відповідно до умов якого сторони погодили та виклали пункт 3.7 договору у наступній редакції: «У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 22% річних».

15 травня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до банку з письмовою заявою про дострокове розірвання депозитного договору від 17 квітня 2013 року та просив виплатити суму депозиту та нараховані проценти.

Разом з тим, на підставі постанови Правління Національного банку України від 05 червня 2015 року № 358 «Про віднесення ПАТ «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 114 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит», яким з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит».

Згідно з постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року № 563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит».

27 листопада 2015 року ПАТ «Банк національний кредит» направив ОСОБА_3 лист з повідомленням про те, що у відповідності до вимог статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою було здійснено перевірку договору про внесення змін до договору банківського вкладу від 17 квітня 2013 року, укладеного 15 травня 2015 року між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_3 , та виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У зв`язку із незастосуванням при розірванні договору перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою, банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 64 147,77 грн.

Відповідачу було запропоновано повернути банку вказані грошові кошти, однак кошти він не повернув.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не доведені, оскільки позивач не надав доказів наявності висновку комісії про визнання спірного договору нікчемним та розпорядчого документа уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо цього договору. Крім того, судом першої інстанції було визнано необґрунтованим посилання позивача на пункт 1 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як на підставу нікчемності спірного правочину, оскільки фактично сторони дійшли згоди щодо виключення з умов договору санкцій за дострокове розірвання договору за ініціативою споживача, тим самим усунувши дисбаланс договірних прав і обов`язків сторін.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з ухваленим судом рішенням, з огляду на наступне.

У відповідності до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Спірні правовідносини виникли із договору строкового банківського вкладу, тобто підпадають під правове регулювання глави 71 ЦК України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною першою статті 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

У ЦК України відсутні положення щодо превалювання інтересів вкладника над інтересами банку у випадку дострокової вимоги вкладника про повернення строкового вкладу.

Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України.

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої, пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, можна дійти висновку, що внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з яким банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є по суті відмовою банку від власних майнових вимог.

Правочин щодо незастосування банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину та є підставою застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-881 цс17 та від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1121цс17.

Отже, з метою захисту інтересів інших вкладників банку законодавець передбачив спеціальні норми, покликані встановити нікчемність правочинів, мета яких суперечить майновим інтересам банку.

Наслідки нікчемності правочину настають для сторін у силу вимог закону, незалежно від прийняття Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідних рішень.

В свою чергу, посилаючись в обґрунтування висновків про відмову у позові через недоведеність факту проведення уповноваженою особою Фонду перевірки правочинів на предмет їх нікчемності, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що визначальним для застосування статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в поєднанні зі статтями 203, 215, 216 ЦК України є не документальне підтвердження проведення перевірки правочину, а виявлення того, що цей правочин підпадає під одну з підстав вважати його нікчемним, які визначені частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, помилковим є твердження суду першої інстанції про необхідність видачі уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відповідного розпорядження щодо створення комісії з перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних, так як на час існування спірних правовідносин порядок проведення відповідної перевірки не було затверджено і вона здійснювалася згідно з положеннями статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка не вимагала створення комісії і документального оформлення результатів перевірки.

Отже, судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у поєднанні зі статтями 203, 215, 216 ЦК України, що призвело до ухвалення помилкового рішення про відмову в задоволенні позову.

Разом з тим, пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, ухвалене судом рішення, у зв`язку неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення, яким задовольняє позовні вимоги ПАТ «Банк національний кредит» до ОСОБА_3 , з останнього підлягають стягненню на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 378 грн. 00 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 515 грн. 80 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 липня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) повернути Публічному акціонерному товариству «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Тургенєвська, 52/58, ) грошові кошти в розмірі 64 147 (шістдесят чотири тисячі сто сорок сім) грн. 77 коп. одержаних за Договором про внесення змін № 1 від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу № 111206-ДР-08 від 17 квітня 2013 року на накопичувальний рахунок № 1026, банк одержувача: Національний банк України (код банку 300001), одержувач: ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ».

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Тургенєвська, 52/58, ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 515 (одна тисяча п`ятсот п`ятнадцять) грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 07 червня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська