Справа № 131/709/18
Провадження № 22-ц/801/825/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 рокуСправа № 131/709/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя - доповідач),

суддів Панасюка О. С., Сала Т. Б.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС»,

розглянувши у відкритому судовому за сіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Олексієнка О. Ю. у м. Іллінці, дата складення повного тексту рішення 14 березня 2019 року,-

в с т а н о в и в:

21 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо - транспортної пригоди, у якому ставила вимогу стягнути солідарно з відповідачів на її користь моральну шкоду у розмірі 200 000 гривень.

Обґрунтовуючи позов, зазначила що вироком Липовецького районного суду від 14 листопада 2016 року ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 3 років обмеження волі. Вироком встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що 16 серпня 2016 року, близько 15:30, він, не маючи права керування транспортними засобами, керуючи технічно несправним вантажним автомобілем марки «ЗИЛ 431412», державний номер НОМЕР_1 , який належить на праві спільної сумісної власності відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та який мав технічні несправності гальмівної системи, про які ОСОБА_4 було заздалегідь відомо, виконуючи вказівку на керування транспортним засобом зі сторони ОСОБА_3 , рухаючись по автодорозі в м. Іллінці Вінницької області, по вул. Весняній, в напрямку вул. Польової, грубо порушуючи ряд пунктів Правил дорожнього руху України, під час здійснення повороту ліворуч на вул. Польову, в районі будинку № 44, внаслідок наявної технічної несправності автомобіля, не впорався з керуванням, виїхав на пішохідну доріжку, де в цей час в зустрічному напрямку на велосипеді рухалась ОСОБА_1 , на яку здійснив наїзд передньою лівою частиною автомобіля.

В результаті ДТП відповідно до висновку судово - медичної експертизи № 224 від 26 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани в області лівої сідниці, забійної поверхневої рани в проекції лівого колінного суглобу, гематоми правої та лівої гомілки, саден в області лівої сідниці, в проекції колінного суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та закритий перелом головки лівої малогомілкової кістки, закритий багатоуламковий перелом кісток тазу лобкової кістки з права та нижньої гілки лобкової кістки зліва, закритий лінійний перелом лубової кістки з ліва з переходом на задню верхню ость, розрив кресцьово - клубкового членування, які відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.

Позивач стверджує, що на момент ДТП ОСОБА_4 знаходився у трудових відносинах із відповідачем ОСОБА_3 , зокрема, проживав на території володіння, яке належить відповідачам, виконував різні роботи по господарству та допомагав здійснювати іншу підприємницьку діяльність відповідачів. Саме на прохання ОСОБА_3 вивезти із домогосподарства сміття, ОСОБА_4 здійснив рух автомобілем, який належав відповідачам.

Позивач отримала страхове відшкодування від страхової компанії, однак виплачений їй розмір відшкодування моральної шкоди є занадто малим, оскільки існує ліміт такої виплати, тому вона вважає що відповідачі як володільці джерела підвищеної небезпеки повинні відшкодувати їй моральну шкоду, адже внаслідок цієї ДТП, через отримані тілесні пошкодження у неї виникли психотравматичні фактори, що спричинили негативні емоції і переживання, призвели до погіршення стану її здоров`я, викликали необхідність тривалого лікування (три складні хірургічні операції). Крім того, ця подія призвела до тяжких фізичних і моральних страждань, порушила нормальні життєві зв`язки із знайомими, рідними, друзями, колегами по роботі, стан її здоров`я до сьогоднішнього дня не поновлений, вона безстроково отримала ІІ групу інвалідності, тобто на все життя стала непрацездатною особою.

Оскільки ОСОБА_4 не мав права керування транспортними заосбами, автомобіль був переданий йому ОСОБА_3 , тому саме відповідача як володільці транспортного засобу повинні нести відповідальність за шкоду, спричинену в результаті ДТП. Тому ОСОБА_1 просила солідарно стягнути на її користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 моральну шкоду, яку оцінила у розмірі 200 000 гривень.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 вересня 2018 року до участі у цій справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору залучено Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС» (а.с. 72).

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС», відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ДТП сталася з вини ОСОБА_4 , який незаконно заволодів транспортним засобом, тому вини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у заподіянні позивачу моральної шкоди немає та вони не зобов`язані нести цивільну відповідальність. Позивач не довела підстав для покладення на відповідачів відповідальності за шкоду, заподіяну їй внаслідок ДТП, з участю належного відповідачам на праві власності транспортного засобу та не надала жодного доказу перебування ОСОБА_4 на момент вчинення ДТП у трудових відносинах з відповідачами у розумінні статей 21, 22, 23, 24 КЗпП України, а тому, підстав для стягнення з відповідачів (як власників транспортного засобу) шкоди, заподіяної позивачу, судом не встановлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд також зазначив, що звернувшись до ПАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди та отримавши його, позивач, не оспорюючи розмір отриманих виплат, фактично реалізувала своє право на відшкодування моральної шкоди завданої ДТП на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З таким рішенням не погодилася позивач ОСОБА_1 , 19 березня 2019 року подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд взагалі не взяв до уваги обґрунтованість визначеного нею розмір моральної шкоди: факт перебування на стаціонарному лікуванні у різних лікувальних закладах більше чотирьох місяців; перенесенням трьох складних хірургічних операцій; амбулаторне лікування не переривається до сьогодні; безстроковим отриманням другої групи інвалідності, а також тим що до кінця життя стан її здоров`я не покращиться, вона буде змушена пересуватись зі сторонньою допомогою та з палицею.

Вона не заперечує факт отримання страхового відшкодування у розмірі 67 281, 11 гривень, у тому числі 3 203, 86 гривень моральної шкоди. Однак висновок суду, про те, що вона отримала відшкодування а тому більше не може вимагати виплати моральної шкоди, є невірним, адже виплачена їй страховою компанією моральна шкода у мізерному розмірі не покриває її моральних страждань, які вона отримала внаслідок ДТП. Помилково суд вказав і на те, що вона не оспорила висновок страхової компанії про суму відшкодування, не звернув увагу на те, що вона не могла оспорити суму виплаченої моральної шкоди так як страховик виплатив визначений законом ліміт, що становить 5% страхової виплати від розміру шкоди, заподіяної здоров`ю.

Стверджує, що суд невірно вважав, що ОСОБА_4 під час скоєння ДТП не перебував у фактичних трудових відносинах із ОСОБА_3 , і саме відповідачі повинні нести повну відповідальність за шкоду заподіяну їхнім працівником, шляхом завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, автомобілем, що належить їм на праві власності.

Крім того кримінальне провадження, порушене за заявою ОСОБА_3 про незаконне заволодіння його транспортним засобом було закрите за відсутністю складу злочину передбаченого ст. 289 КК України, ніякого факту викрадення автомобіля не було, що підтверджується поясненнями, наданими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Суд не звернув уваги, що у даному випадку має місце факт керування автомобілем ОСОБА_4 без відповідних документів (водійського посвідчення, технічного паспорта на автомобіль) та за погодженням і вказівкою ОСОБА_3 , а тому саме ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як володільці джерела підвищеної повинні відшкодовувати моральну шкоду завдану ДТП.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи, впродовж встановленого апеляційним судом строку, не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Кіцула В. І. подану апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав.

Відповідач ОСОБА_3 після оголошеної перерви в судовому засіданні для вирішення питання про можливість укладення мирової угоди в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, подав заяву про відкладення розгляду справи, так як він перебуває на амбулаторному лікуванні. Заява про відкладення розгляду справи була відхилена, так як явка в судове засідання апеляційного суду є необов`язковою, визначений законом 60-денний строк розгляду справи з моменту відкриття провадження збіг (апеляційне провадження у справі відкрито 25.03.2019 року), заяви про продовження такого строку від сторін не надходили.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сухомудь Ф. С. в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, наголосив на тому, що будь-яких трудових відносин у його довірителя з ОСОБА_4 , який керував транспортним засобом під час ДТП, не було, його довіритель не передавав транспортний засіб, навпаки забрав ключі і техпаспорт, тому ОСОБА_4 самовільно взяв автомобіль здійснив ДТП, а відтак саме він повинен нести відповідальність перед потерпілою.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ПАТ «Страхова група «ТАС» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.165).

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Спірні правовідносини виникли між позивачем та відповідачем з приводу відшкодування моральної шкоди, завданої ДТП.

По справі встановлено наступні обставини, що не оспорюються:

Автомобіль «ЗИЛ 431412», державний номер НОМЕР_1 належить на праві власності ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (копія на а.с. 14).

Законними володільцями зазначеного транспортного засобу є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі Довіреності від 20 червня 2014 року ( копія на а.с. 15).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована, що підтверджено Полісом № АЕ/8696486, страховиком є ПАТ «Страхова група «ТАС» (копія Полісу на а.с. 16)

16 серпня 2016 року, приблизно о 15:30, ОСОБА_4 , не маючи посвідчення водія, керуючи технічно несправним вантажним автомобілем марки «ЗИЛ 431412», державний номер НОМЕР_1 , під час здійснення повороту ліворуч на вул. Польову, в районі будинку № 44, не впоравшись з керуванням, виїхав на пішохідну доріжку та передньою лівою частиною автомобіля здійснив наїзд на ОСОБА_1 , яка в цей час рухалась у зустрічному напрямку на велосипеді.

Внаслідок ДТП позивачці спричинено тілесні ушкодження, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, про що свідчить висновок експерта (а.с. 17-20).

Вироком Липовецького районного суду від 14 листопада 2016 року ОСОБА_4 було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 3 років обмеження волі (а.с.8-13). Вирок суду вступив в закону силу 15 грудня 2017 року.

На виконання страхових зобов`язань ПАТ «Страхова група «ТАС» за заявою ОСОБА_1 проведено відшкодування витрат на лікування травм, які були отримані внаслідок ДТП, що сталась 16 серпня 2016 за участю забезпеченого автомобіля «ЗИЛ 431412», державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 на суму 67 281, 11 грн., яка складається з 64 078 грн матеріальної шкоди та 3 303, 86 грн моральної шкоди (а.с. 21 - 22).

Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні , який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питаннях чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вироком Липовецького районного суду від 14 листопада 2016 року було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України ОСОБА_4 та призначено йому покарання у вигляді 3 років обмеження волі (а.с.8-13). Вирок суду вступив в закону силу 15 грудня 2017 року.

Цим вироком встановлено, що 16 серпня 2016 року, приблизно о 15:30, ОСОБА_4 , не маючи посвідчення водія, керуючи технічно несправним вантажним автомобілем марки «ЗИЛ 431412», державний номер НОМЕР_1 (про що йому було відомо), який належить на праві власності ОСОБА_6 та яким на підставі довіреності від 20 червня 2014 року користуються ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та який йому було передано ОСОБА_3 , рухаючись по автодорозі в м. Іллінці Вінницької області, по вул. Весняній в напрямку вул. Польової, грубо порушивши пункти 2.1а, 10.1, 11.13, 12.1, 31.6(а) Правил дорожнього руху України, під час здійснення повороту ліворуч на вул. Польову, в районі будинку № 44, не впоравшись з керуванням, виїхав на пішохідну доріжку та передньою лівою частиною автомобіля здійснив наїзд на ОСОБА_1 , яка в цей час рухалась у зустрічному напрямку на велосипеді. В результаті наїзду ОСОБА_1 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.

Тобто вироком встановлено, що ОСОБА_4 керував транспортним засобом, не маючи права керування, транспортний засіб був переданий йому ОСОБА_3

На момент ухвалення оскаржуваного судового рішення Постановою від 05 грудня 2018 року закрито кримінальне провадження № 0000372 по факту незаконного заволодіння транспортним засобом Цибровським та Медведчиковим марки ЗІЛ, д.н.з. НОМЕР_1 із домоволодіння ОСОБА_3 за відсутності складу кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Як вбачається зі змісту Довіреності, виданої власником автомобіля «ЗИЛ 431412» ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , їм на підставі цієї Довіреності надається право керувати згаданим автомобілем, представляти його інтереси в органах нотаріату, комісійних магазинах, органах Державтоінспекції, комісіях або в будь-яких інших підприємствах, установах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форм власності з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією, відчуженням автомобіля, його переобладнанням, ремонтом, проходженням державного технічного огляду; визначати на власний розсуд місце стоянки автомобіля, за необхідності зняти автомобіль з обліку, одержати транзитні номери; подавати та одержувати довідки та документи, включаючи заяви, дублікат реєстраційного документа, укладати від його імені договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування автомобілем, визначаючи на власний розсуд ціну та інші умови; одержувати належні за цими договорами грошові суми; укладати договори обов`язкового страхування цивільної відповідальності; у випадку спричинення автомобілю пошкодження іншими особами внаслідок ДТП чи заподіяння шкоди повіреною особою іншим транспортним засобам під час управління автомобілем як джерелом підвищеної небезпеки укладати, якщо в тому буде необхідність, від його імені угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати за такими угодами грошові суми у розмірах згідно з калькуляціями, актами, експертними висновками тощо; вчиняти інші юридично значимі дії, пов`язані із виконанням цієї довіреності.

Враховуючи встановлені вироком Липовецького районного суду від 14 листопада 2016 року обставини вчинення ОСОБА_4 злочину, закриття кримінального провадження про незаконне заволодіння транспортним засобом, апеляційний суд приходить до висновку, що все це в сукупності спростовує твердження відповідачів про те, що автомобіль вибув з їх володіння поза їх волею, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 хоч і не є власниками, але мають законне право володіння майном, а відтак мають право як вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну, так і мають обов`язок відшкодувати шкоду, спричинену цим джерелом підвищеної небезпеки.

Суд першої інстанції вірно встановив, що твердження позивача про наявність трудових відносин між ОСОБА_4 та відповідачами не підтверджено належними та допустимими доказами, а виконання ним доручень відповідачів про здійснення тієї чи іншої роботи по господарству не може розцінюватися як перебування ОСОБА_4 у трудових відносинах з відповідачами.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що, як встановлено вироком Липовецького районного суду від 14 листопада 2016 року, ОСОБА_4 не мав права керування транспортними засобами та технічних документів на автомобіль у нього не було, автомобіль був йому переданий ОСОБА_3 , який розпорядився вивезти будівельне сміття, відтак висновок суду першої інстанції про те, що відповідальність повинен нести ОСОБА_4 є невірним, адже останній не є особою, яка на відповідній правовій підставі користувалася транспортним засобом та не може нести відповідальність на підставі ст. 1187 ЦК України, також не здобуто доказів неправомірності заволодіння ОСОБА_4 транспортним засобом, що унеможливлює його відповідальність на загальних підставах.

Відтак апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки транспортний засіб було передано його законним володільцем ОСОБА_7 ОСОБА_4 , який не мав права керування транспортними засобами, тому відповідальність в справі що розглядається повинні нести володільці транспортного засобу ОСОБА_2 , який не забезпечив належного зберігання транспортного засобу (щоб сторонні особи не могли ним скористатися) та ОСОБА_3 , який передав транспортний засіб особі яка не мала права керування транспортними засобами, тобто як особи, які на відповідній правовій основі (Довіреність) володіють транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Посилання суду першої інстанції на ту обставину, що ОСОБА_1 , звернувшись до страхової компанії та отримавши страхове відшкодування і в тому числі у відшкодування моральної шкоди 3 308,86 гривень, не оскаржила такі нарахування страховика, а тому фактично реалізувала своє право на отримання відшкодування, спричиненого в результаті ДТП, в тому числі і моральної шкоди, - є невірними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, звернення потерпілої ОСОБА_8 до страховика ПАТ «Страхова група «ТАС» та отримання страхового відшкодування не може бути підставою для відмови у задоволенні позову до володільців забезпеченого транспортного засобу за умови недостатності страхової виплати.

Позивач не заперечує отримання страхового відшкодування від страховика, однак вважає, що виплачений їй розмір відшкодування моральної шкоди є занадто малим. Внаслідок цієї ДТП, через отримані тілесні пошкодження у неї виникли психотравматичні фактори, що спричинили негативні емоції і переживання, призвели до погіршення стану її здоров`я, викликали необхідність тривалого лікування (три складні хірургічні операції). Крім того, ця подія призвела до тяжких фізичних і моральних страждань, порушила нормальні життєві зв`язки із знайомими, рідними, друзями, колегами по роботі, стан її здоров`я до сьогоднішнього дня не поновлений, вона безстроково отримала ІІ групу інвалідності, тобто на все життя стала непрацездатною особою.

Наведені позивачкою доводи перенесених нею страждань апеляційний суд вважає обґрунтованими, адже безумовним є наявність моральних переживань та страждань при отриманні травми, при настанні факту дорожньо-транспортної пригоди, а зважаючи ще й на ту обставину, що 16.06.2017 року їй було визначено другу групу інвалідності (а.с.5), яка була встановлена саме в зв`язку з отриманими нею травмами в результаті ДТП, про що свідчить медична документація, а саме направлення на МСЕК (а.с.89, ), де зазначено що причиною пошкоджень кісток стала політравма, отримана під час ДТП 16 серпня 2016 року, враховуючи що з виписок із стаціонарної карти хворого (а.с.102, 103 - 105), вбачається, що вона дійсно тривалий час відчувала важкий фізичний біль, зазнала неодноразових хірургічних втручань та наразі потребує реабілітації, апеляційний суд приходить до висновку, що все це в сукупності свідчить про те, що отримане нею страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 308,86 гривень є явно недостатнім для відшкодування спричиненої їй моральної шкоди.

Тому апеляційний суд, враховуючи обставини вчинення ДТП, характер і ступінь моральних страждань ОСОБА_8 , виходячи з принципу розумності та виваженості, приходить до висновку про необхідність задоволення заявлених вимог частково та стягнення з відповідачів солідарно як із володільців джерела підвищеної небезпеки 100 000 гривень моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_1

Відтак, доводи апеляційної скарги є підставними, а оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню як таке, що постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють відповідальність за шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки, та з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду, здійснює розподіл судових витрат.

Як вбачається з Розрахунку сум гонорару за надану правничу допомогу та квитанції від 22 лютого 2019 року, Угоди від 23 квітня 20918 року (а.с. 127 - 129), позивач понесла витрати на оплату правничої допомоги в розмір 8 000 грн. Оскільки позов підлягає до задоволення частково ( в розмірі 50 % від заявленого), тому судові витрати слід стягнути пропорційно задоволеній частині позовних вимог, тобто 4 000 грн. в рівних частках з обох відповідачів: по 2 000 грн з кожного.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.п. 2, 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позов підлягає до часткового задоволення, тому з відповідачів слід стягнути на користь держави 1 762 грн. судового збору в рівних частках з кожного, тобто по 881 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 376, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 лютого 2019 року скасувати та постановити нове:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) моральну шкоди у сумі 100 000(сто тисяч) гривень.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) 4 000 (чотири тисячі) гривень понесених нею витрат на правничу допомогу (по 2 000 грн. з кожного).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) в дохід держави 1 762 (тисячу сімсот шістдесят дві) гривні судового збору в рівних частках: по 881 грн. з кожного. Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча підпис Т. М. Шемета

Судді підпис Т. Б. Сало

підпис О. С. Панасюк

Згідно з оригіналом

головуюча суддя Т. М. Шемета

Повний текст постанови складено 03.червня 2019 року.