П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року м. Київ

Справа №359/3642/18-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області, постановлену 03 липня 2019 року суддею Мурановою-Лесів І.В. в приміщенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та поділ майна, -

В С Т А Н О В И В:

Справа №359/3642/18-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/11665/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Муранова-Лесів І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та поділ майна.

01 липня 2019 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій просила: накласти арешт на земельну ділянку, площею 0,065 га, що знаходиться: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , цільове призначення земельної ділянки для садівництва та садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами, не прийнятий в експлуатацію об`єкт незавершеного будівництва - двоповерховий жилий будинок, загальною площею 103,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_3 , цільове призначення земельної ділянки для садівництва.

Заяву обґрунтовувала тим, що після звернення до суду, їй стало відомо, що під час розгляду справи в судовому засіданні відповідач по справі ОСОБА_4 відчужив спірну земельну ділянку, площею 0,0651 га, кадастровий номер :03:004:0078, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,відповідачу по справі, ОСОБА_3 , яка на теперішній час є власником даної земельної ділянки.

Крім того, на даній спірній земельній ділянці знаходиться спірний, збудований за час шлюбу, садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами, але не прийнятий в експлуатацію об`єкт незавершеного будівництва - двоповерховий жилий будинок, загальною площею 103,6 кв.м, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 . Даний садовий будинок знаходиться на земельній ділянці, яка належала ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 1 липня 2005 року, цільове призначення для садівництва.

Тому вважає, що такі дії відповідачів по справі, які на теперішній час, є чоловіком та дружиною, зареєстрували шлюб 20 липня 2018 року вказують на те, що вони можуть в подальшому відчужити спірну земельну ділянку, та виготовити правовстановлюючі документи на спірний садовий будинок, якій жодного відношення до ОСОБА_3 не має, оскільки був побудований з відповідачем по справі спільно під час шлюбу і ступінь його готовності становить 100 %, та в подальшому здійснити відчуження майна, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та порушити права позивача, як співвласника майна. Враховуючи, що відповідач по справі, ОСОБА_2 вже вчинив дії щодо відчуження спірного майна під час судового розгляду справи на відповідача по справі, ОСОБА_3 , яка в подальшому стала його дружиною, тобто можливо стверджувати, що в інтересах своєї нової сім`ї, та для ускладнення виконання можливого рішення на користь позивача по справі, яка як колишня дружина претендує на спірне майно. При укладанні договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки не було враховано, та не зазначено в договорі-купівлі продажу, що на спірній земельній ділянці знаходиться садовий будиночок. Це також вказує на те, що відповідач по справі має мотиви залишити її без майна, та оформити все на іншу людину.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області суду м. Києва від 03 липня 2019 року заяву про забезпечення позову, задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно :

- земельну ділянку, площею 0,065 га, кадастровий номер - :03:004:0078 що знаходиться : АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , цільове призначення земельної ділянки для садівництва;

- садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами, не прийнятий в експлуатацію об`єкт незавершеного будівництва - двоповерховий жилий будинок, загальною площею 103,6 кв.м., що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_3 , цільове призначення земельної ділянки для садівництва.

Не погоджуючись з ухвалою суду, відповідачка ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу про забезпечення позову та відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 в задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає про те, що на момент придбання нею земельної ділянки з кадастровим номером - :03:004:0078 будь-які обтяження, обмеження, спори стосовно поділу її як спільного майна подружжя були відсутні. Більше того, як вбачається з матеріалів справи, розгляд якої триває з 18 червня 2018 року, дана земельна ділянка не була і не є предметом поділу спільного майна подружжя і до сьогодні. У своєму позові та інших процесуальних документах ОСОБА_1 неодноразово звертала увагу на той факт, що ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_2 і ця обставина нею не оспорюється.

Так, у заяві про забезпечення позову від 14 травня 2019 року ОСОБА_1 щодо вказаної земельної ділянки зазначає, що ділянка була отримана останнім ( ОСОБА_2 ) внаслідок приватизації та є його особистою приватною власністю.

Станом на сьогодні, ОСОБА_1 теж не вважає, що це спільна сумісна власність подружжя, оскільки, хоче визнати право власності на цю земельну ділянку зовсім з інших правових підстав, а саме, на підставі ст.120 ЗК України та 331 ЦК України). Це підтверджується самою позовною заявою і обставинами справи, викладеними в ній. Так, позивач стверджує, що на даній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, загальною площею 103,6 кв.м., власником якого є нібито вона та її колишній чоловік, тому вона хоче претендувати на частину її земельної ділянки, як власник і нерухомого майна.

Крім того, Державний реєстр речових прав на нерухоме манно не містить жодної інформації щодо існування садового будинку або житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами прийнятого в експлуатацію об`єкту незавершеного будівництва, загальною площею 103,6 кв.м , розташований, АДРЕСА_1 . Проте, судом чомусь ці обставини перевірені та встановлені не були.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 173637505 від 12 липня 2019 року відомості щодо житлового або садового будинку незавершеного будівництві реєстрі відсутні (роздруківка довідки додається), а тому, суд наклав арешт на юридично неіснуючий об`єкт цивільних прав та обов`язків.

Надана суду заява про забезпечення позову не містить жодного доказу, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а оскаржувана ухвала не містить посилань і взаємозв`язку між предметом позову та застосованими заходами забезпечення .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечували, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Зокрема, зазначала про те, що в апеляційній скарзі ОСОБА_3 фактично надає оцінку доказам по справ щодо позовних вимог позивача.

В судове засідання учасники справи не з`явилися.

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки розгляд справи провадиться за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між сторонами наявний спір з приводу вказаного майна, а відповідач має змогу відчужити його на користь інших осіб, то заходи забезпечення позову в частині накладення арешту на будинок та земельну ділянку площею 0,1000 га є співмірними із заявленими позовними вимогами, а також відповідають вимогам розумності і справедливості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, в травні 2018 року ОСОБА_1 пред`явила до Бориспільського міськрайонного суду позов (а.с.1-14), в якому вона просила визнати об`єктами спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 326,5 кв.м по АДРЕСА_2 , земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за цією ж адресою, земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_3 , будівельні матеріали та обладнання, використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, площею 103, 6 кв.м., що розташовані в СТ «Маяк» на території Головурівської сільської ради; а також здійснити поділ цих об`єктів нерухомого майна.

Як установлено судом першої інстанції, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 1995 року, який рішенням суду від 03.07.2017 було розірвано та в цей період була набута спірна земельна ділянка, що підтверджується копією державного акту Серії ЯА № 387196 від 01.07.2005 року долученого до заяви про забезпечення позову.

Як убачається з копії договору купівлі продажу від 21 травня 2018 року відповідач ОСОБА_2 відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_3 .

Також встановлено, що на вказаній земельній ділянці розташований не введений в експлуатацію садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що підтверджується викладеними у позові обставинами, а також звітом про вартість будівельних матеріалів від 11.05.2018 року.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до положень ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч.2 ст.150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невжиття цих заходів може утруднити або зробити неможливим виконання можливого рішення суду, оскільки між сторонами виник спір з приводу цього майна, крім того потреба в застосуванні заходів забезпечення позову у даній справі не відпала, її розгляд по суті не закінчився, а обставини, що зумовили застосування цих заходів, не змінилися, а тому вказана ухвала була постановлена судом із додержанням вимог ст. 149 ЦПК України.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції належним чином не мотивував свої висновки при постановлені даної ухвали, а також доводи про те, що у матеріалах справи відсутні належні докази наявності загрози відчуження спірного майна, не спростовують обґрунтованості вжитих заходів забезпечення позову.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законними та обґрунтованими, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвали - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна