ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/668/18Головуючий у 1-й інстанції Чир П.В.
Провадження № 22-ц/817/478/19 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 307020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №594/668/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2019 року, ухваленого суддею Чир П.В.,повне рішення складено 06 березня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа Озернянська сільська рада про визнання права власності на спадкове майно та визнання права користування земельною ділянкою ,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання за нею, як за спадкоємцем за заповітом права власності, на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, розташованого в АДРЕСА_1 , загальною вартістю 198400 грн на суму 99200 грн, після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтуванні позовних вимог, позивач посилалась на те, що нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно.

Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2018 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительку с АДРЕСА_1 Борщівського району.

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_3 подала заяву про збільшення позовних вимог, в яких просила ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованого АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати за ОСОБА_3 , право користування 1/2 частиною земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Судові витрати в сумі 13346,80 грн стягнути в її користь з ОСОБА_1

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 , як за спадкоємцем за заповітом, право власності на спадкове майно 11/24 частини житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд в АДРЕСА_1 , загальною вартістю 198400 грн, на суму 90933 ) грн 31 коп. після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Київ.

В решті позовних вимог відмовлено.

Судові витрати покладено на сторони в межах, в яких вони їх понесли.

Від ОСОБА_3 поступила апеляційна скарга, в якій вона просить скасувати рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2019 року в частині відмови в позові та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_3 право користування на 11/24 частини земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 та стягнути у її користь судові витрати з ОСОБА_1 у розмірі 17831,80 грн. за розгляд справи у суді першої інстанції та судовий збір за розгляд справи у апеляційній інстанції у сумі 1057,20 грн.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що не погоджується з рішенням суду в частині відмови їй у задоволені позовних вимог, щодо визнання права користування на частину земельної ділянки, оскільки вважає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що потягло за собою порушення норм процесуального права.

Вважає, що суд не врахував тієї обставини що, згідно рішення Озерянської сільської ради Борщівського району Тернопільської області від 15 жовтня 1993 року, яке уточнено рішенням від 6 жовтня 2009 року № 381, її бабусі ОСОБА_6 передано безоплатно у власність присадибну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд. Вказує, що оскільки на час смерті спадкодавець ОСОБА_6 не набула права власності на земельну ділянку, то до її батька ОСОБА_5 відповідно до положень ст. 30 ЗК України в редакції від 18 грудня 1990 року перейшло право користування зазначеною земельною ділянкою площею 0,15 га без зміни її цільового призначення, яка необхідна для обслуговування спадкового будинковолодіння.

Крім того, апелянт зазначає, що за таких обставин, вона як спадкоємиця за заповітом, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , правомірно звернулась до суду із даним позовом за захистом своїх спадкових прав про визнання права власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння та визнання права користування земельною ділянкою площею 0,15 га пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди відповідно до положень ч. 1 ст. 377, ст. 1225 ЦК України та ч. ч. 2, 4 ст. 120 ЗК України.

Також, ОСОБА_3 вказує, що їй безпідставно відмовлено у відшкодуванні судових витрат, які вона понесла у зв`язку із розглядом справи у розмірі 17831.80 грн., оскільки вважає що судом першої інстанції не було враховано того, що на підставі рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2019 року, відповідачка ОСОБА_1 також отримає правоустановчий документ на спадщину.

У поданих відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки вважають, доводи апеляційної скарги безпідставними та не обґрунтованими. Вказують, що виникнення права власності на землю або права користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документів, що посвідчує це право. Зазначають, що позивачка ОСОБА_7 не надала суду жодних доказів того, що землевпорядною організацією було встановлено межі земельної ділянки в натурі. Вказують про відсутність державного акту на дану земельну ділянку.

У судове засідання не з`явилася позивач ОСОБА_3 , однак від неї перед початком судового засідання поступило клопотання про розгляд справи за її відсутності.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Когут О.В. заперечив проти поданої апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а судове рішення без змін, посилаючись на мотиви викладені у поданому відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, пояснення учасників удового процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Задовільняючи позовні вимоги про визнання за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно в розмірі 11/24 частин житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд після смерті батька ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 є спадкоємцями майна охопленого заповітом, а ОСОБА_4 є спадкоємницею за законом на підставі ст.ст. 1261,1241 ЦК України, як особа з інвалідністю першої групи, непрацездатною і має право на обов`язкову частку у спадковому майні незалежно від змісту заповіту.

Відмовляючи в частині позову про визнання права користування 1/2 частиною земельної ділянки площею 0.15 га. суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_5 не виготовив технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, не погодив меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок, одержання у встановленому порядку державного акту на землю, державної реєстрації права власності на земельну ділянку і спірна земельна ділянку заповітом складеним ОСОБА_5 09 грудня 1998 року спірна земельна ділянка не охоплена.

З такими висновками погоджується суд апеляційної інстанції, оскільки такі висновки ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається:

-із 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , яка за заповітом від 01 грудня 1990 року ОСОБА_5 заповів дочці ОСОБА_4 (67 т.1); Згідно інформаційної довідки Борщівської нотаріальної контори від 12 квітня 2018 року спадкоємцями 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 на підставі заповіту в розмірі 11/12 часток спадкового майна та ОСОБА_4 на підставі статті 1241 ЦК України в розмірі 1/12 частки спадкового майна ( або 1/36 частин від цілої квартири), (а.с.121 т.1);

-згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії ННА 770341, виданого Борщівською державною нотаріальною конторою 26 лютого 2018 року грошові вклади що зберігається у філії Тернопільського обласного управління ПАТ «Державний Ощадний банк України» ; грошових вкладів що зберігається у Печерському відділенні №7 (м.Київ) ПАТ «Райффайзен банк Аваль»; грошових вкладів, що зберігається в ПАТ КБ «ПриватБанк» на депозитних рахунках та належать померлому спадкодавцю ОСОБА_5 успадкували: дочка ОСОБА_1 успадкувала - 3/6 частини (у звязку з відмовою в її користь спадкоємців першої черги: дочки спадкодавця ОСОБА_9 та сина спадкодавця - ОСОБА_10 ); дочка ОСОБА_4 2/6 частини (у звязку з відмовою в її користь спадкоємця першої черги, сина спадкодавця ОСОБА_11 ); дочка ОСОБА_4 - 1/6 частина.( а.с.20,72.74 т.1);згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 квітня 2018 року вантажний автомобіль, марки Fiat модель Doblo, випуск 2011 року, зареєстрованого 15 лютого 2012 року, успадкувала: ОСОБА_1 - 3/6 частини, ОСОБА_4 - 2/6 частки. Свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частку спадкового майна не видавалося(а.с.76 т.1).

Встановлено,що спадкоємцями за законом після смерті батька ОСОБА_5 є ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 . ОСОБА_11 та ОСОБА_3 .

Отже, спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_5 розподілено між спадкоємцями за законом першої черги, відповідно до ст.1261 ЦК України з визначенням часток кожного та відповідно до складеного спадкодавцем заповіту з врахуванням вимог ст.1241 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивачкою ОСОБА_4 оспорюється рішення першої інстанції в частині безпідставної відмови визнання за нею в порядку спадкування право користування земельною ділянкою на 11/24 частин земельної ділянки для обслуговування житлового будинку із загальної площі 0,15 га., то судова колегія переглядає рішення суд першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 1261 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша статті 1217 ЦК України).

За приписами частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки та право користування земельною ділянкою із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Озерянської ради Борщівського району від 15 жовтня 1993 року присадибна земельна ділянка площею 0.15 га була передана безоплатно ОСОБА_6 ( бабусі сторін) у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.82,135)., спадкоємцем якої став ОСОБА_5 (батько сторін), яка була уточнена рішенням сільської ради від 06 жовтня 2009 року за №381. спірна земельна ділянка заповітом не була охоплена.

За заповітом складеним спадкодавцем ОСОБА_5 09 грудня 1998 року, житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 переходить у власність в рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_13 ,(а.с.24).

Земельний кодекс України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України.

Із матеріалів справи вбачається, що на момент прийняття рішення Озорянської сільської ради Борщівського району Тернопільської області від 15 жовтня 1993 року «Про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_6 0,15 га. земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка)» діяв Земельний Кодекс України від 18 грудня 1990 року, відтак до спірних правовідносин слід застосовувати його приписи. Судом також встановлено, що спірне будинковолодіння відносилося до колгоспного двору, членами двору станом на 15 квітня 1991 року були: головою двору ОСОБА_6 та її син ОСОБА_5 .. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а ОСОБА_5 08 травня 2017 року.

Статтею 3 ЗК України від 18 грудня 1990 року (у редакції, чинній станом на час отримання спадкодавцем спірної земельної ділянки) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Положеннями статей 6,67 ЗК України 1990 року (у редакції, чинній на час надання ОСОБА_6 дозволу на приватизацію) передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських споруд у розмірі не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 га.

Право землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

За приписами статті 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200-XII « Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».

Разом із тим порядок виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку було зазначено в Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року №43.

Тобто на час вирішення питання про передачу земельної ділянки ОСОБА_5 у власність та затвердження акта про виніс земельної ділянки в натурі (на місцевості) порядку послідовних дій процедури та форми державного акта затверджено не було, як не було затверджено і самого нормативного акта, яким би регулювалися ці правовідносини.

Пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету , а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України , який набрав чинності 01 січня 2002 року.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Озернянської сільської ради від 06 жовтня 2009 року№ 381 передбачено провести до норм чинного законодавства рішення ради від 15 жовтня1993 року та викласти її у такій редакції Про передачу громадянам сіл Озеряни та Констанція безоплатно у власність земельних ділянок та передати згідно з додатком №1 земельну ділянку у власність ОСОБА_6 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд(а.с. 83 т.1).

Відповідно до пункту 1 «розділу X «Перехідні положення» ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів).

Декретом постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України . Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Пунктами 1.15 та 1.16 Інструкції №43 визначено суб`єктів розробки технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку та документи, необхідні для технічної документації.

До технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку обов`язково додається копія справи щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність (пункт 1.17 Інструкції №43) .

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції №43 роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку виконуються в такій послідовності:- підготовчі роботи;- встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки;- складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2.3 вищезгаданої Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Таким чином, за змістом статті 55 Закону України « Про землеустрій» , межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Отже, зазначеним пунктом визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Відповідно до пункту 7 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня1993 року, у редакції, чинній на момент прийняття рішення сільської ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_6 ,а в подальшому ОСОБА_5 , земельна-кадастрова документація включає книги реєстрації актів на право колективної, приватної власності на землю, права постійного користування землею, договорів на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди.

Після прийняття рішення Озорянської сільської ради Борщівського району Тернопільської області від 15 жовтня 1993 року «Про безоплатну приватизацію земельних ділянок жителів сіл Озеряни та Констанція» запис у земельно-кадастрову книгу про передачу земельної ділянки ОСОБА_5 не вносився, державний акт на право приватної власності не видавався, при цьому судами встановлено, що Головним управлінням Держземагенства у Тернопільській області навіть не приймалось рішення про надання дозволу ОСОБА_5 , на розробку документації із землеустрою.

Право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право, яким як станом на час отримання спадкодавцем спірної земельної ділянки, так і в подальшому є державний акт на право власності на землю, однак, як установив суд, такий документ спадкодавцю не видавався, а позивачка до органів місцевого самоврядування з даним питанням не зверталася.

Установивши, що в матеріалах справи відсутні планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, виготовлення кадастрового плану,одержання у встановленому порядку державного акту на землю, виготовлення технічної документації на земельні ділянки, державної реєстрації права власності на земельну ділянку, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що позов є передчасним, так як законодавством закріплений порядок передачі земельної ділянки у користування або у власність.

Набувши право власності на житловий будинок у порядку спадкування, спадкоємці не вирішили у встановленому порядку питання надання їм спірної земельної ділянки у користування, або у власність, а встановлення меж в натурі(на місцевості) не є компетенцією суду, що в подальшому може призводити до конфліктних ситуацій між землекористувачами.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що посилання позивача на те, що спірна земельна ділянка належала батькові на праві власності на підставі рішення Озерянської сільської ради Борщівського району Тернопільської області від 15 жовтня 1993 року ««Про безоплатну приватизацію земельних ділянок жителів сіл Озеряни та Констанція»», а відтак увійшла до складу спадкового майна, а тому позивач має право на спадкування її за законом, що є підставою для визнання за нею права користування на зазначену земельну ділянку в порядку спадкування, є безпідставними.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №350/67/15-ц та у постановах судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі за № 635/2215/16-ц;від 21 листопада 2018 року у справі за № 207/4112/15-ц.

Доводи апеляційної скарги, щодо неврахування судами того, що сторони є співвласниками нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці не дають підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої інстанції і не знайшли свого підтвердження.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції підставно відмовив і в частині позову про відшкодування понесених судових витрат у зв`язку з розглядом справи.

Так, позивачка ОСОБА_3 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 судові витрати на загальну суму, що складаються з судового збору 1696,80 грн, правової допомоги 13500 грн, експертної послуги 650 грн, транспортних витрат 1524,66 грн, готельних витрат 460 грн.

За даними Борщівської державної нотаріальної контори до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 заведено спадкову справу за №82/2017 на підставі:

заяви про прийняття спадщини від 13 травня 2017 року від дочки- ОСОБА_14 ;

заяви про прийняття спадщони від 22 червня 2017 року від дочки - ОСОБА_3 ;

заяви про прийняття спадщини за законом від 05 жовтня 2017 року від дочки- ОСОБА_4 ;

заяви про відмову від спадщини за законом від 24 жовтня 2017 року від дочки- ОСОБА_9 в користь ОСОБА_1 ;

заяви про відмови від спадщини за законом від 24 жовтня 2017 року від сина- ОСОБА_11 в користь ОСОБА_4 ;

заяви про відмови від спадщини за закогом від 03 листопада 2017 року від сина ОСОБА_10 в користь ОСОБА_1

Відповідачі не оспорювали право власності на частину спадкового майна після смерті батька позивачкою ОСОБА_4

Як вбачається із матеріалів справи, Борщівська державна нотаріальна контора відмовила ОСОБА_4 у видачі свідоцтва право на спадщину на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_5 за відсутності необхідних документів, що посвідчують право власності спадкодавця( а.с.73 т.1).

Для захисту порушених справ ОСОБА_3 залучала для участі у справі правозахисників ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано і статтею 59 Конституції України. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Верховний Суд, розподіляючи витрати, понесені банком на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи договір про юридичні послуги від 22 травня 2017 року № 783-11-29-2, укладений між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Василь Кісіль і Партнери», меморіальний ордер від 30 травня 2017 року № 4426887 про сплату 120 тис. грн, опис наданих послуг та додаткових витрат і акт приймання виконаної роботи від 27 листопада 2017 року не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Верховний Суд у постанові № 753/15683/15 від 26 вересня 2018 року зазначив, що вказані послуги надавалися позивачу трьома адвокатами, які займалися вивченням цієї справи, зустрічалися з клієнтом для обговорення аспектів ведення справи, вносили один після одного певні корективи до письмових клопотань та пояснень, тобто фактично виконували одну і ту ж саму роботу,а тому зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Апеляційний суд надав оцінку поданим позивачкою доказам на підтвердження понесених судових витрат та витрат на правову допомогу, внаслідок чого приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачці понесених нею судових витрат та витрат понесених на професійну правничу допомогу в розмірі 17 831, 80 грн., посилаючись на те, що судові витрати були понесені нею з власної ініціативи, оскільки нотаріальною конторою було відмовлено у видачі свідоцтва на право приватної власність через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок, спору між сторонами відносно часток у спадковому майні не має, з сторони відповідачів, які б перешкоджали реалізації права своєї частки позивачці не створювалося і самі відповідачі будуть звертатися в суд для належного оформлення права власності на частку спадкового майна зі сплатою судового збору, а тому судові витрати слід залишити у розмірі понесені ними.

Отже, наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 03 червня 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Хома М.В.