Провадження № 22-ц/4808/634/19
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Хоростіля Р.В., ухвалене 6 червня 2016 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - ТОВ «Одіс Пабліситі Груп», про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановив:

В грудні 2015 року ПАТ «Креді Агріколь Банк» звернувся в суд з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи, до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19.12.2008 року між АТ «Індустріально-експортний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк», та ТОВ «Одіс Пабліситі Груп» було укладено кредитний договір №058/08( із наступними змінами і доповненнями), відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 500 000 грн строком до 25.02.2013 року зі сплатою процентів у розмірі 27% річних.

Для забезпечення виконання зобов`язань за цим договором 25.12.2008 року між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно. Зокрема: горищне приміщення площею 95,2 кв.м в АДРЕСА_1 », що належить ОСОБА_1 , горищне приміщення площею 98,9 кв.м за тією ж адресою, належне ОСОБА_2 , та нежитлову будівлю-склад загальною площею 2930,2 кв.м, яка знаходиться в АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 й» та належить в рівних долях ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.02.2013 року задоволено позов банку, стягнуто на його користь із боржника та поручителів (майнових поручителів - відповідачів) заборгованість по кредитному договору станом на 24 вересня 2012 року в розмірі 956 381,45 грн. Ця сума боргу підтверджена і рішенням апеляційного суду від 22.07.2015 року. В подальшому Господарським судом Івано-Франківської області ухвалою від 17.02.2015 року порушено провадження в справі про банкрутство ТОВ «Одіс Пабліситі Груп», а 06.05.2015 року визнано грошові вимоги банку в розмірі 995 578,81 грн.

Оскільки на час подання до суду цього позову розмір заборгованості становив 908 860,59 грн ( 496 000 грн - заборгованість за кредитом та 412 860,59 заборгованість за процентами), банк вважав, що має право на стягнення вказаної суми за рахунок іпотечного майна. Тому просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з прилюдних (публічних) торгів (аукціону) в порядку, встановленому чинним законодавством України з початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 6 червня 2016 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, залучено ТОВ «Одіс Пабліситі Груп».

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06.06.2016 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ТОВ «Одіс Пабліситі Груп» перед ПАТ «Креді Агріколь Банк» за кредитним договором № 058/08 від 19.12.2008 року в сумі 908 860,59 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 25.12.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Данилів Т.Д. за № 6383, а саме: горищне приміщення площею 95,2 кв.м в АДРЕСА_1 », що належить ОСОБА_1 , горищне приміщення площею 98,9 кв.м в АДРЕСА_1 », яке належить ОСОБА_2 та нежитлову будівлю-склад загальною площею 2930,2 кв.м в АДРЕСА_3 й», належну ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних долях.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позичальник не виконував зобов`язання за кредитним договором, що є підставою для задоволення вимог банку за рахунок предмета іпотеки. При цьому суд також вважав, що позов пред`явлено в межах позовної давності, відповідно відсутні підстави для застосування спливу позовної давності в спірних правовідносинах за заявою відповідача ОСОБА_2 .

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права. Просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову до нього та ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що банк скористався передбаченим п.2.19. кредитного договору та ч.2 ст.1050 ЦК України правом вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, встановивши тим самим новий термін повного повернення кредиту. Зокрема, в зв`язку з несплатою кредиту та відсотків по ньому банк 25.05.2010 року направив ТОВ «Одіс Пабліситі Груп» вимогу про добровільне погашення в п`ятиденний строк з часу її отримання поточної заборгованості. Ця вимога отримана останнім 31.05.2010 року, однак ним не виконана. Відповідно з 7 червня 2010 року в кредитора виникло право на стягнення всієї кредитної заборгованості.

Саме з цієї дати й почався перебіг трирічного строку позовної давності, який сплив 6 червня 2013 року. Натомість з позовом до суду банк звернувся 9 грудня 2015 року, тобто із значним пропуском позовної давності.

Відхиляючи доводи заяви щодо спливу позовної давності, суд на вказане уваги не звернув та не врахував позиції Верховного Суду України в аналогічних правовідносинах.

Крім того, згідно ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 26.05.2016 року ТОВ «Одіс Пабліситі Груп» як юридичну особу ліквідовано. Внаслідок цього припинилося основне зобов`язання, що є підставою і для припинення іпотеки.

У запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ «Креді Агріколь Банк» покликалось на безпідставність доводів апелянта. Вважає, що строк позовної давності перерваний в зв`язку із зверненням банку 12.01.2011 року до суду з позовом про стягнення заборгованості. Оскільки до ухвалення рішення в цій справі не могла одночасно бути заявлена вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки, то перебіг позовної давності розпочався з 11.02.2013 року дати ухвалення судового рішення.

Крім того, при розгляді справи по суті апелянт не заявляв про застосування позовної давності, а суд був позбавлений права за власною ініціативою його застосувати. Аналогічно в суду не було правових підстав вважати договір іпотеки припиненим, оскільки на час розгляду спору ПАТ «Одіс Пабліситі Груп» не було припинено. Більше того, сам факт ліквідації боржника за кредитним договором з внесенням запису до відповідного реєстру про припинення юридичної особи за наявності заборгованості за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 1 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Івано-Франківського міського суду від 6 червня 2016 року залишено без змін. При цьому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що в зв`язку з невиконанням кредитного зобов`язання позивач набув права на звернення стягнення на предмет іпотеки в межах суми заборгованості, визнаної господарським судом у справі про банкрутство. Вважав також, що відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. Так, направлені 25.05.2010 року банком повідомлення про погашення заборгованості за кредитним договором не містили вказівки про дострокове виконання зобов`язань та не змінили дату початку перебігу позовної давності 25.02.2013 року, визначену в кредитному договорі.

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року ухвалу апеляційного суду скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовуючи рішення, суд касаційної інстанції вказав, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, зокрема не було визначено початок перебігу позовної давності, підстав для переривання цього перебігу та початку перебігу позовної давності після переривання. Відтак, для правильного застосування до правовідносин сторін норм матеріального права необхідно з`ясувати дату невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, тобто початок перебігу позовної давності.

В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, а представник відповідача ОСОБА_2 . адвокат Волосянко Р ОСОБА_3 . визнав, з наведених у ній мотивів.

Представник АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» - адвокат Пилипчук І.Ю. доводів скарги не визнала, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

За змістом п.3 ст. 3 ЦПК України (в редакції Закону № 2147 VІІІ від 3 жовтня 2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв`язку з цим апеляційний суд застосовує норми ЦПК України від 18 березня 2004 року, які діяли на час ухвалення оскаржуваного рішення. А справу переглядає в порядку, передбаченому ЦПК України в редакції від 3 жовтня 2017 року.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом ст. ст. 375, 376 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи 19.12.2008 року між АТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», та ТОВ «Одіс Пабліситі Груп» укладено кредитний договір №058/08, за умовами якого (зі змінами і доповненнями від 26.02.2010 року) товариству було відкрито відзивну невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 500 000 грн строком до 25.02.2013 року та відсотковою ставкою 27% річних. При цьому, пунктами 5 та 6 додаткового договору сторонами погоджено графік погашення кредитних платежів, а також умови і строк сплати відсотків за користування кредитом, нарахованих з 26.10.2009 року по 26.02.2010 року в розмірі 52 290,41 грн та не сплачених на дату 26 лютого 2010 року. Зокрема, що сума погашення кредиту з датою погашення 26.03., 26.04., 26.05. становить по 4000 грн, а несплачені до цього часу відсотки переносяться на відповідний рахунок та сплачуються в останній день строку дії кредитного договору - 25 лютого 2013 року або одночасно при достроковому погашенні кредиту (а.с. 7-14 т.1).

З метою забезпечення виконання зобов`язань між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 25.12.2008 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Данилів Т.Д. за № 6383, з внесеними змінами від 26.02.2010 року. За умовами цього договору іпотекодавцями передано в іпотеку нерухоме майно: горищне приміщення площею 95,2 кв.м в АДРЕСА_1 », заставною вартістю 210 017 грн, яке належить ОСОБА_1 , горищне приміщення площею 98,9 кв.м в АДРЕСА_4 Івано АДРЕСА_3 за цією ж адресою, заставною вартістю 218 179 грн, яке належить ОСОБА_2 , та нежитлову будівлю-склад загальною площею 2930,2 кв.м, заставною вартістю 1 644 491 грн, за адресою АДРЕСА_3 », власниками якої вони є в рівних долях(а.с.15-26 т.1). Предметом іпотеки згідно п. 2.1.1. договору є як все разом взяте вище перелічене нерухоме майно, так і кожне окремо.

При цьому сторонами обумовлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги та відшкодувати витрати в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, зокрема вимоги за кредитним договором, включаючи сплату процентів, комісій, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, передбаченого кредитним договором, інших платежів на користь іпотекодержателя, передбачених кредитним договором (п.1.5. цього договору).

Виконання зобов`язань ТОВ «Одіс Пабліситі Груп» за кредитним договором було забезпечено також фінансовою порукою відповідачів та ТОВ «Капітал Лізинг» згідно укладених окремо кожним із них та банком договорів поруки.

З`ясовано, що в зв`язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору банк звертався з позовом до суду про дострокове стягнення кредитної заборгованості. Ця справа №0907/15198/2012 розглядалась судами неодноразово. Останнім рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.08.2016 року, з врахуванням виправленої 05.09.2016 року описки, рішення від 11 лютого 2013 року та додаткове рішення від 11 вересня 2013 року Івано-Франківського міського суду скасовано та ухвалено нове. Провадження у справі за позовом ПАТ «Індустріальний експортний банк» (правонаступником якого є АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК») до ТзОВ «Одіс Пабліситі Груп», ТзОВ «Капітал Лізинг» про стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором від 19 грудня 2008 року в розмірі 956 381,45 грн закрито. Позовні вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з кожного з них на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» по 956 381, 45 грн заборгованості за кредитним договором станом на 24 вересня 2012 року, що складається з: 496 000 грн прострочена заборгованість за кредитом; 8 781, 64 грн заборгованість за нарахованими в період з 1 по 24 вересня 2012 року відсотками за кредитом; 51 920, 56 грн поточна заборгованість зі сплати простроченої процентної винагороди; 316 300,04 грн- прострочена заборгованість зі сплати процентної винагороди; 83 379, 22 грн сума пені за несвоєчасне погашення кредиту (47 421, 13 грн) та процентів (35 958, 09 грн) за період з 24 жовтня 2011 року по 24 вересня 2012 року (а.с. 104-110 т.2).

Вказаним рішенням встановлено, що заборгованість ТОВ «Одіс Пабліситі Груп» в розмірі 956 381,45 грн виникла станом на 24.09.2012 року.

З`ясовано, що ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 17.02.2015 року було порушено провадження про банкрутство ТОВ «Одіс Пабліситі Груп». Ухвалою цього ж суду від 6 травня 2015 року визнано грошові вимоги ПАТ «Креді Агріколь Банк» до боржника ТОВ «Одіс Пабліситі Груп» на загальну суму 995 578,81 грн та включено їх до реєстру вимог кредиторів боржника. З них 956 381,45 заборгованості за кредитним договором та 3 339,00 грн судових витрат згідно попереднього рішення суду від 11.02.2013 року, а також 35 858, 36 грн заборгованості за нарахованими відсотками за кредитним договором в період з 24.09.2012 року по 04.03.2015 року, що не був охоплений рішенням суду (а.с. 42-45 т.1).

Останньою ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 4 січня 2019 року затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ТОВ «Одіс Пабліситі Груп», ліквідовано ТОВ «Одіс Пабліситі Груп». Вирішено вважати погашеними вимоги кредиторів товариства не задоволені за недостатністю його майна. Закрито провадження у справі про банкрутство.

Матеріалами справи підтверджується, що на момент звернення до суду з даним позовом 09.12.2015 року заборгованість становила 908 860,59 грн, з яких за тілом кредиту 496 000 грн, за відсотками 412 860,59 грн (а.с. 6 т.1, а.с. 83-85, т.2). Ці ж суми відображені в рішенні Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.08.2016 року по справі №0907/15198/2012 за результатами перегляду рішення Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2013 року та додаткового рішення від 11 вересня 2013 року і, в тому числі, стягнуті на користь банку.

Відповідно до статей 526, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, визначених статтею 12 цього Закону.

Як вірно встановлено судом, оскільки боржником порушено зобов`язання за кредитним договором та допущено заборгованість, у банку виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, звернувшись в грудні 2015 року із вказаним позовом до суду, АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» пропустив трирічну позовну давність.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо пропуску банком позовної давності з врахуванням відповідно до положень ч. 1 ст.417 ЦПК України обов`язкових вказівок суду касаційної інстанції, колегія суддів приходить до наступного переконання.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32), зауважив, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» ((mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина 1 статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Пунктом п.5.3. договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право вимагати задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором щодо сплати кредитних коштів, нарахованих відсотків, можливої пені за даним договором іпотеки в цілому та/або у тій чи іншій його частині. Іпотекодержатель має право на звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання зобов`язань (а.с. 18 т.1).

Реалізація кредитором права на дострокову вимогу про повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, може реалізовуватись кредитором як шляхом пред`явлення позову до суду, так і шляхом направлення письмової вимоги боржнику, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Визначення правової природи письмової вимоги кредитора до боржника, та відповідно правових наслідків її надіслання залежить від змісту такої вимоги.

Якщо вимога за своїм змістом є нагадуванням чи інформуванням про існування заборгованості, а також містить прохання про погашення поточної заборгованості, то така вимога є досудовою претензією.

Якщо письмове звернення кредитора до боржника містить вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості як простроченої, так і поточної, то таке звернення є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком надіслання якої є зміна строку виконання основного зобов`язання у відповідності до частини другої статті 1050 ЦК України.

Матеріалами справи підтверджується, що 25.05.2010 року ТОВ «Одіс Пабліситі Груп» було надіслано вимогу про погашення поточної заборгованості за кредитним договором, яка станом на 25.05.2010 року складалася, зокрема із: 496 000,00 грн заборгованості по кредиту, 5 374,03 грн - за відсотками на основному рахунку та 51 920, 55 грн - за відсотками по додатковому рахунку. Ця вимога отримана боржником 31.05.2010 року (а.с.191-192 т.1). Як з`ясовано при розгляді справи за позовом ПАТ «Індустріально-експортний банк» до ТОВ «Одіс Пабліситі Груп», ТОВ «Капітал Лізинг», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа №0907/15198/2012) цю вимогу також було надіслано на адреси ТОВ «Капітал Лізинг», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 39,189 т.1, а.с. 107 т.2). Згідно рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.08.2016 року по цій справі, яке є чинним та містить преюдиційні обставини, в даній вимозі банком запропоновано протягом п`яти днів з дня її отримання добровільно погасити поточну заборгованість за кредитним договором. Також повідомлено про право банку звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку не повернення кредиту у встановлені в договорі строки. При цьому вимога не містила вказівки про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, як це передбачено в п. 5.6. договору.

Аналізуючи вищезазначені обставини та обставини, встановлені судовим рішенням, що не потребують відповідно до положень ч.5 ст. 82 ЦПК України повторного доказування, приймаючи до уваги розрахунок заборгованості, витребуваний апеляційним судом згідно ухвали від 04.10.2016 року станом на 05.12.2015 року(а.с.83-85 т.2), колегія суддів дійшла висновку, що боржник з квітня 2010 року допустив порушення умов договору, оскільки в строк до 26 квітня не сплатив 4000, 00 грн на погашення кредиту. Також в квітні 2010 року не сплатив відсотки за користування кредитом, допустивши заборгованість в розмірі 11 374,03 грн.

Відтак, саме 26 квітня 2010 року банк дізнався про порушення свого права. А отже, наступний день - 27 квітня 2010 року є початком перебігу позовної давності і моментом виникнення в зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З вищенаведеного розрахунку заборгованості також вбачається, що 06.05.2010 року боржником сплачено 6000,00 грн, а 27.05.2010 року 4000,00 грн на погашення відсотків за користування кредитом, внаслідок чого позовна давність переривалася та починалася заново.

Крім того, як підтверджується матеріалами справи, 25.01.2011 року ПАТ «Індустріально-експортний банк» було пред`явлено в суд позов до ТОВ «Одіс Пабліситі Груп», ТОВ «Капітал Лізинг», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, змінивши при цьому строк виконання основного зобов`язання. Відтак, внаслідок пред`явлення цього позову строк позовної давності також перервався та заново розпочався 26 січня 2011 року.

При цьому неспроможними є доводи представника позивача про переривання позовної давності первісним судовим рішенням від 11 лютого 2013 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки за змістом частини другої статті 264 ЦК України підставою переривання позовної давності визначено саме пред`явлення позову, а не ухвалення рішення судом.

Крім того, на думку колегії суддів, звернення ПАТ «Креді Агріколь Банк» 25.03.2015 року до Господарського суду Івано-Франківської області про визнання грошових вимог до боржника ТОВ «Одіс Пабліситі Груп» на суму 995 578,81 грн, після порушення у лютому цього ж року справи про його банкрутство, відбулося вже після спливу позовної давності (а.с. 43 т.1). Тому відповідно не могло призвести до переривання перебігу позовної давності та нового перебігу позовної давності.

Разом з тим, банк звернувся до суду із вказаним позовом 9 грудня 2015 року, тобто, має місце сплив позовної давності.

Вищезазначених обставин суд першої інстанції до уваги не прийняв, а тому дійшов неправильного висновку щодо звернення банку в суд у передбачені законом строки.

Відповідно до п. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Завданням суду апеляційної інстанції є перевірка рішення, ухвали суду першої інстанції лише в межах оскарженої їх частини і по відношенню до осіб, які подали апеляційну скаргу і тих, які приєдналися до неї. Винятком з цього правила є встановлення судом обов`язкових підстав для скасування рішення. Такою підставою є встановлене апеляційним судом неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, при вирішенні спору із застосуванням позовної давності колегія суддів враховує висновки з цього питання, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 183/1617/16 від 14 листопада 2018 року, оприлюдненої 08.05.2019 року.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач ( частина перша статті 48 ЦПК України), тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи 6 червня 2016 року, до винесення судом рішення у справі, відповідач ОСОБА_2 подав заяву про застосування строків позовної давності (а. с. 213-215 т.1).

Відповідач ОСОБА_1 такої заяви не подавав, доводи щодо незаконності рішення суду в частині позовної давності на звернення банку до суду із цим позовом висловив у апеляційній скарзі. Натомість, ОСОБА_2 апеляційної скарги не подавав, а його заяву про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2016 року повернуто (а. с. 24,27 т.2).

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що у відповідачів немає солідарного обов`язку (до них не звернута солідарна вимога), кожен із них відповідає за зобов`язаннями позивача своїм майном в межах його вартості, незважаючи на зміст заяви ОСОБА_4 щодо відмови у задоволенні позову як до ОСОБА_1 , так і до нього, за спливом позовної давності, останній міг заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до іншого відповідача. При цьому ОСОБА_1 не був позбавлений, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до нього, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Натомість, таким правом він не скористався.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що договір іпотеки є припиненим у зв`язку з ліквідацією ТОВ «Одіс Пабліситі Груп» як юридичної особи, то такі є надуманими виходячи з наступного.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов`язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки. Будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Укладаючи договір застави (іпотеки), заставодавець (іпотекодавець) приймає на себе всі ризики, пов`язані з невиконанням зобов`язання боржником (у межах вартості предмета застави (іпотеки), у тому числі й ті, що виникають унаслідок банкрутства боржника з його подальшим виключенням із ЄДРЮО та ФОП. Оскільки покладення на особу, яка видала забезпечення, цих ризиків відбулося за договором, укладеним заставодавцем (іпотекодавцем) саме з кредитором, то всі прийняті ризики повинні покладатися на особу, яка видала забезпечення, і після припинення існування боржника. Отже, ліквідація несення цих ризиків не повинна припиняти обов`язок іпотекодавця з несення цих ризиків. Інше може бути передбачено договором між кредитором та особою, яка видала забезпечення, тобто, звільнення останньої від таких ризиків повинно бути предметом спеціальної домовленості між нею і кредитором.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що сам факт ліквідації боржника за кредитним договором з внесенням запису до відповідного реєстру про припинення юридичної особи за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Змістом частин першої, другої статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право пред`явлення до суду позовної вимоги про звернення стягнення на предмет застави.

Сам факт ліквідації боржника за кредитним договором з внесенням запису до відповідного реєстру про припинення юридичної особи за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником. Суттєве значення при вирішенні питання про припинення іпотеки у зв`язку із ліквідацією юридичної особи-боржника за основним зобов`язанням має та обставина, чи захистив кредитор своє право на отримання коштів за договором кредиту шляхом звернення до суду із позовною заявою до іпотекодавця до того, як боржника - юридичну особу визнано ліквідованим і внесено запис про його припинення до ЄДР (правова позиція Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-216цс14).

Отже, оскільки АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» реалізувало своє право іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, звернувшись до суду з позовом у грудні 2015 року, в період дії договору іпотеки, коли зобов`язання, забезпечене іпотекою, належним чином не виконувалося, та до того, як до Єдиного державного реєстру юридичних осіб був внесений запис про державну реєстрацію припинення боржника ТОВ «Одіс Пабліситі Груп» (20.07.2016 року), банк мав право на звернення стягнення на предмет іпотеки і іпотека не є припиненою.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною другою ст. 376 ЦПК України визначено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Разом з тим, не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють інститут позовної давності, ухваливши разом з тим, враховуючи відсутність заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності, правильне по суті щодо нього рішення про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на належне йому іпотечне майно.

Тому мотивувальну частину рішення Івано-Франківського міського суду від 6 червня 2016 року в частині задоволення позовних вимог АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» до ОСОБА_1 необхідно змінити з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що він в цілому оскаржував постановлене судом рішення, просив його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову до нього та ОСОБА_2 відмовити. Однак, враховуючи, що з окремою апеляційною скаргою останній не звертався, не наділяв апелянта повноваженнями на представництво своїх інтересів, та що його заяву про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційним судом було повернуто, підстав для перегляду рішення суду щодо ОСОБА_2 на предмет його законності та обгрунтованості колегією суддів не встановлено.

З огляду на вищенаведене апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 14 996,20 грн до ухвалення судового рішення (а.с. 17 т.2). Відповідно, враховуючи результат розгляду апеляційної скарги, вказані кошти слід стягнути з останнього в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 6 червня 2016 року змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в дохід держави 14 996,20 грн судового збору, відстроченого при подачі апеляційної скарги (Отримувач - УК у м. Івано-Франківську; Код ЄДРПОУ отримувача-37952250; Банк отримувача Казначейство України; Код банку (МФО) - 899998; Номер рахунку - 0009; Код класифікації доходів бюджету 22030101).

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 30 травня 2019 року