Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 320/8910/15-ц

провадження № 61-1279св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол», орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол» (далі - ТОВ «Маттіол»), орган опіки піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області (далі - орган опіки та піклування ВК Мелітопольської МР), ВК Мелітопольської МР, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та визнання договору укладеним.

Вимоги обґрунтовували тим, що на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2007 року (справа № 2-5730) вони є власниками гуртожитку на АДРЕСА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07 червня 2006 року зі змінами від 29 січня 2008 року.

У вказаному гуртожитку у кімнатах № № 79 та 100 а проживає ОСОБА_3 , яка в кімнату № 100 а вселилася самовільно, приєднавши її до кімнати № 79 без дозволу власників.

Відповідач у трудових відносинах із ними не перебуває, плату за проживання, комунальні послуги, утримання будинку та прибудинкової території не сплачує, ухиляється від укладення договору найму.

Станом на 01 жовтня 2015 року вона має заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 5 906 грн 21 коп.

Вони пропонували відповідачу укласти договір найму житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_4 , проте остання відмовилась від його підписання.

Ураховуючи наведені обставини, позивачі, уточнивши вимоги, просили усунути перешкоди в користуванні кімнатою № 100а у гуртожитку АДРЕСА_6 шляхом виселення ОСОБА_3 , визнати укладеним договір найму житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_4 між ними ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ) та ОСОБА_3 відповідно до умов, викладених у позовній заяві.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Суд зробив висновки про необґрунтованість вимог про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та укладення договору найму житла, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 27 червня 2018 року місця загального користування загальною площею 50,8 кв. м на проспекті АДРЕСА_7 як на першому поверсі, так і приміщення та місця загального користування не є житловими.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду 12 грудня 2018 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні кімнатою № 100а у гуртожитку АДРЕСА_6 шляхом виселення ОСОБА_3 з цієї кімнати.

Визнано укладеним договір найму житлового приміщення у гуртожитку між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , які є власниками гуртожитку, та ОСОБА_3 щодо користування кімнатою АДРЕСА_8 , який відповідає типовому договору найму житлового приміщення у соціальних гуртожитках, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2007 року № 783.

Усуваючи перешкоди позивачам, суд апеляційної інстанції виходив із необхідності захисту їхнього права власності на нерухоме майно шляхом виселення відповідача з кімнати № 100 а гуртожитку, у яку вона вселилася самовільно.

Ураховуючи те, що відповідач, яка була правомірно вселена у кімнату № 79 гуртожитку та проживає там більше 10 років, відмовляється добровільно підписати договір найму з новими власниками гуртожитку, апеляційний суд вважав за необхідне визнати укладеним такий договір відповідно до типової форми, затвердженої Кабінетом Міністрів України.

Короткий зміст касаційної скарги

У січні 2019 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_3 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року справу № 320/8910/15-ц призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження у складі колегії із п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник посилається на те, що в матеріалах справи відсутня технічна документація, яка б достовірно підтверджувала наявність у гуртожитку кімнати № 100 а , з якої її було виселено.

На її переконання, апеляційний суд дав неналежну оцінку наявним матеріалам у справі: довідці від 05 липня 2016 року № 1/07, видану директором ТОВ «Маттіол», про те, що в кімнаті № 78 гуртожитку проживають ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ; довідці ТОВ «Маттіол» про те, що вона самовільно зайняла кімнату № 100а ; наказу ТОВ «Маттіол» про зміну номерів деяких кімнат у гуртожитку; ордеру на ім`я ОСОБА_6 про надання останньому у користування зазначеної кімнати.

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що вона самовільно кімнату № 100 а не займала, чого безпідставно не врахував апеляційний суд.

Обставини справи

Суди встановили, що 02 січня 1986 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу у ВАТ «Мелітопольпродмаш», де працювала до 28 серпня 1996 року.

07 квітня 1989 року відповідачу виданий ордер на проживання у гуртожитку.

11 квітня 1989 року на підставі ордера їй, як працівнику підприємства, на сім`ю із 3 осіб була надана для проживання кімната АДРЕСА_4 .

Зазначений гуртожиток є власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07 червня 2006 року, виданим на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2007 року у справі № 2-5730.

Відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно загальна площа будівлі гуртожитку становить 3 363,5 кв. м, а житлова площа - 1 319,8 кв. м (т. 2 а. с. 185).

Наказом ТОВ «Маттіол», яке здійснює обслуговування гуртожитку, від 12 вересня 2005 року у зв`язку з реконструкцією приміщення змінено нумерацію кімнат жителів 3-5 поверхів, зокрема, номер кімнати 78 був змінений на номер 100 а.

Згідно з довідкою ТОВ «Маттіол» ОСОБА_3 займає в ньому кімнати № 79 і № 100а. Кімната № 100а зайнята нею самовільно. Відповідач без дозволу власника та адміністрації підприємства провела перебудови. Станом на 01 жовтня 2015 року має заборгованість у сумі 5 906 грн 21 коп.

Відповідач відмовляється добровільно звільнити кімнату № 100 а та укласти з позивачами (новими власниками гуртожитку) договір найму житла - кімнати № 79 , що стало підставою для подання даного позову.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду відповідає не в повній мірі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із пунктом 5 розділу ІІІ «Користування жилою площею в гуртожитках» Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84 (в редакції, чинній на момент подання позову), особам, які проживають у гуртожитку, зокрема, забороняється самовільно здійснювати переобладнання та перепланування приміщень гуртожитку, самовільно переселятися з одного жилого приміщення в інше.

Установивши, що відповідач, яка правомірно була вселена у кімнату № 79 гуртожитку , але самовільно зайняла ще й кімнату № 100а , апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про необхідність усунення позивачам - власникам нерухомого майна перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_3 з кімнати № 100а .

У зв`язку з наведеним відповідно до статті 410 ЦПК України постанова апеляційного суду в частині вирішення вищевказаних позовних вимог підлягає залишенню без змін, оскільки в цій частині оскаржена постанова прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Однак колегія не в повній мірі погоджується з вирішенням позову в частині вимог про визнання договору найму житла укладеним із таких підстав.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину) визначені у статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Цивільний кодекс України визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 11 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подання позову та уточнень до нього) закріплений принцип диспозитивності цивільного судочинства, який, зокрема, полягає в тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Однією із вимог позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і уточнень до неї є визнання укладеним договору найму житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_4 між ними, як власниками цього гуртожитку, та ОСОБА_3 , наймачем жилого приміщення. Текст із умовами цього договору, викладений у прохальній частині позовної заяви.

Установивши, що відповідач ухиляється від укладення договору про найм житла, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання укладеним між сторонами такого договору.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції усупереч вимогам принципу диспозитивності не звернув увагу на те, що позивачі просили визнати укладеним договір найму житла на конкретно викладених ними умовах, і не перевірив, чи містить їхній варіант договору істотні для даного виду правочинів умови, не здійснив їхнього аналізу, не виклав його змісту в резолютивній частині рішення, чим порушив вимоги статей 263-265 ЦПК України.

Ураховуючи наведені обставини, постанова апеляційного суду в частині визнання укладеним договору найму житла підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий апеляційний розгляд.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не оцінив наявні у матеріалах справи докази (довідки та наказ ТОВ «Маттіол», ордер на вселення в квартиру № 78) зводяться до їх переоцінки, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про визнання договору укладеним скасувати та передати справу в цій частині на новий апеляційний розгляд, в іншій частині постанову апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ,треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол», орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про визнання укладеним договору найму скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року в частині усунення перешкод ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у користуванні кімнатою № 100а у гуртожитку на АДРЕСА_6 шляхом виселення ОСОБА_3 з цієї кімнати.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун В. І. Крат