ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12083/18

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1212/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Кузюри Л.В.

секретар: Герасименко Ю.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Обслуговуючий кооператив «Автомобільний кооператив №36А»,

дата складання повного тексту: 21 січня 2019 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про стягнення в порядку поділу спільного майна подружжя грошової компенсації в сумі 56384 грн за 1/2 вартості будівельних матеріалів, виробів та конструкцій згідно висновку експерта від 30 вересня 2018 року №25-18, що були використані під час будівництва гаражу № НОМЕР_1 , в а/к №36а АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що 03 вересня 1994 року між сторонами було зареєстровано шлюб в якому сторони прожили до 2017 року. Під час шлюбу сторонами було набуто у власність гараж №31 (колишній номер № НОМЕР_2 ) в АДРЕСА_3 а АДРЕСА_2 . Гараж було оформлено на відповідачку. Оскільки відповідачка почала перешкоджати користуватися даним гаражем, позивач почав збирати документи для подання позову до суду та дізнався, що відповідачка переоформила спірний гараж на іншу особу. Згідно повідомлення КП «Чернігівське МБТІ» право власності на гараж № НОМЕР_1 (раніше №24) не зареєстровано, тому позивач просить стягнути компенсацію вартості будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, що були використані під час його будівництва, згідно висновку експерта

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 січня 2019 року задоволено позов ОСОБА_2 , та стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача грошову компенсацію в сумі 56384 грн за 1/2 частину вартості будівельних матеріалів, виробів та конструкцій згідно висновку експерта від 30 вересня 2018 року №25-18, що були використані під час будівництва гаражу № НОМЕР_1 , в а/к №36 АДРЕСА_4 АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_2 .

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 22 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у даній справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення ухвалено за умов неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, та порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Особа, яка подає апеляційну скаргу вказує, що дійсності фактичного набуття спірного гаражу подружжям ОСОБА_3 у спільну власність жодним належним та допустимим доказом не доведено, судом не з`ясовано дати державної реєстрації обслуговуючого кооперативу «Автомобільний кооператив №36А», що унеможливило встановлення точного обсягу нормативно-правових актів, положення яких, з огляду на обраний ОСОБА_2 зміст обґрунтування позову, підлягають застосуванню до спірних відносин.

На думку відповідачки, судом не було встановлено точного часу (день, місяць, рік) та підстави, як можливого набуття нею членства у обслуговуючому кооперативі «Автомобільний кооператив №36А», так і можливого припинення перебування ОСОБА_1 у числі членів вказаного кооперативу. Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутній статут автокооперативу, відсутня заява ОСОБА_1 про вступ до даного кооперативу, рішення за результатами розгляду заяви, відсутні документи, що мали б супроводжувати припинення членства ОСОБА_1 у обслуговуючому кооперативі, тобто судом не було встановлено, чи була відповідачка взагалі членом кооперативу.

Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що докази визначення статутом обслуговуючого кооперативу «Автомобільний кооператив №36А» для ОСОБА_1 , як можливого члена даного кооперативу, того чи іншого розміру пайового внеску, а так само докази здійснення такого внеску відповідачкою до 20 червня 2007 року за гараж № НОМЕР_1 (№24) та саме у повному обсязі, визначеному статутом кооперативу, у матеріалах справи відсутні, тому відповідно до Закону України «Про власність» судом мало бути відмовлено у задоволенні позову.

Особа, яка подає апеляційну скаргу звертає увагу, що судом першої інстанції не було надано жодної оцінки доказам, наданим стороною позивача, у їх сукупності та з огляду на відсутність даних щодо факту та часу набуття позивачкою членства у кооперативі сформовано завідомо неправдивий висновок про спорудження гаражу саме даною особою. Зауважує, що у ході розгляду справи не було встановлено жодного факту вчинення відповідачкою правочину щодо розпорядження тим чи іншим майном, що перебувало б у спільній сумісній власності колишнього подружжя, без згоди іншого співвласника такого майна.

Крім того, ОСОБА_1 вказує, що обслуговуючий кооператив «Автомобільний кооператив №36А» свідомо ухилявся від отримання ухвал суду першої інстанції про витребування доказів, за клопотанням відповідачки, сприяючи тим самим у створенні перешкод для перегляду заочного рішення.

Від позивача надійшли письмові пояснення, в яких ОСОБА_2 вказує, що аргументи, наведені в апеляційній скарзі, є намаганням відповідачки ухилитися від поділу спільного майна подружжя та спростовуються матеріалами справи. Позивач звертає увагу, що обслуговуючим кооперативом «Автомобільний кооператив №36А» письмово підтверджено факт, що гаражний бокс № НОМЕР_1 (№24) був власністю ОСОБА_1 з 2012 року по 05 листопада 2018 року та був придбаний ОСОБА_4 у попереднього власника. Оскільки, згідно даних МБТІ станом на 31 грудня 2012 року право власності на гараж зареєстровано не було, а відповідачка провела відчуження належної сторонам на праві сумісної власності гаражу, були наявні правові підстави стягнути грошову компенсацію, визначеному висновком експерта

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Згідно статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому частинами 1-4 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 даної статті визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 03 вересня 1994 року, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 17 травня 2018 року (а.с.35-36).

Згідно Паспорту гаражу, виданого гаражним кооперативом № АДРЕСА_5 , на підставі рішення №148 від 02 липня 2012 року власником гаражу № НОМЕР_1 (раніше №24) в АДРЕСА_6 АДРЕСА_2 , оформлено на ОСОБА_1 Також в паспорті зазначено, що гараж побудовано в 2004 році площею 3,6 х 6,0, а згідно проведеної інвентаризації 24 березня 2016 року, пронумеровані гаражі у відповідному порядку та №24 змінено на №31, про що здійснено відповідну відмітку (а.с.33).

Також матеріли справи містять Паспорт гаражу, який виданий взамін загубленої книги ОСОБА_1 та приєднано до матеріалів справи відповідачкою. В даному паспорті також вказано рік будівництва гаражу 2004. В той же час в паспорті наявна відмітка про зміну власника гаражу, зокрема на підставі купівлі боку гараж придбала ОСОБА_4 (а.с.87).

Відповідно до довідки, виданої головою Автомобільного кооперативу №36-А ОСОБА_1 дійсно з 2012 року є власницею гаражного боку № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_7 №24) в даному кооперативі, заборгованості по оплаті не має. Витягом з протоколу зборів правління АК №36-А від 01 вересня 2018 року №16 підтверджується, що гаражний бокс № НОМЕР_1 використовувався ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на загальних підставах (а.с.32).

Згідно довідки від 08 листопада 2018 року спірний гараж, який належав ОСОБА_1 з 05 листопада 2018 року переоформлений на іншу особу (а.с.63).

Також головою автокооперативу надано інформацію, що з 2012 року і по 05 листопада 2018 року у власності ОСОБА_1 перебував гаражний бокс №31 ( АДРЕСА_7 № НОМЕР_2 ) в автомобільному кооперативі №36 за адресою АДРЕСА_8 Китицина, 24/1. На час наданні інформації гаражний бокс перебуває у власності громадянки ОСОБА_4 у зв`язку з купівлею вказаного боксу у попереднього власника ОСОБА_1 (а.с.102).

Згідно інформаційної довідки КП Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації від 31 жовтня 2018 року №8715, вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в м.Чернігові право власності на гараж № НОМЕР_1 (раніше №24) в автокооперативі АДРЕСА_9 не зареєстровано (а.с.34, 62).

Відповідно до довідки, виданої головою Автомобільного кооперативу №36-А 15 січня 2019 року, гаражний бокс №31 (колишній № НОМЕР_2 ) в Автомобільному кооперативі №36-А за адресою АДРЕСА_8 , 24/1 ( АДРЕСА_10 Квітнева) знаходився у використанні ОСОБА_1 до 05 листопада 2018 року. На даний момент знаходиться у власності ОСОБА_4 згідно акту №17 від 11 листопада 2018 року зборів правління кооперативу №36-А (а.с.60).

Згідно висновку експерта за результатами проведеного експертного дослідження від 30 вересня 2018 року №25-18 вартість будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, що були використані під час будівництва гаражу № НОМЕР_1 , в а/к № АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 , складає 112768 грн. (а.с.6-31).

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст.368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст.372 ЦК України).

Пунктами 1-3 ч.1 ст.57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; або набуте за кошти, які належали їй, йому, особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти, або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про власність», який діяв на час будівництва гаражу 2004 рік, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Доводи апеляційної скарги, що дійсності фактичного набуття спірного гаражу подружжям ОСОБА_3 у спільну власність жодним належним та допустимим доказом не доведено, не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи та ґрунтуються на невірному розумінні відповідачкою норм права. Достовірно встановлено, що гараж побудовано в 2004 році, в той час, як сторони перебували у шлюбі, проте не було зареєстровано у визначеному законом порядку.

Водночас, згідно ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Доводи апеляційної скарги, що судом не було встановлено точного часу (день, місяць, рік) та підстави, як можливого набуття нею членства у обслуговуючому кооперативі «Автомобільний кооператив №36А», не приймаються судом до уваги, оскільки не стосуються суті спору. Сама відповідачка, подаючи заяву про перегляд заочного рішення суду першої інстанції, подала суду копію паспорта гаражу з якого крім іншого також вбачається, що вона сплатила внесок.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» роз`яснено, що у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (стаття 15 Закону України «Про власність»).

Обслуговуючий кооператив «Автомобільний кооператив №36А» не заперечував належність ОСОБА_1 на праві власності спірного гаражу, а навпаки, вказував, що відповідачка була власником гаражу та продала його ОСОБА_4 , вказане також підтверджується матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги, що відсутні докази членства ОСОБА_1 даного кооперативу, розміру пайового внеску, а так само докази здійснення такого внеску відповідачкою до 20 червня 2007 року за гараж № НОМЕР_1 (№24) та саме у повному обсязі, визначеному статутом кооперативу, у матеріалах справи відсутні, тому відповідно до Закону України «Про власність» судом мало бути відмовлено у задоволенні позову, не приймаються судом до уваги, оскільки спростовані матеріалами справи та належним чином досліджені судом першої інстанції і визначального значення для вирішення спору по суті не мають.

Інші доводи наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування вірного по суті рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачкою норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, то, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст виготовлено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий: Судді: