Дата документу 18.06.2019 Справа № 335/4131/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/4131/18
Провадження №22-ц/807/1840/19
Головуючий в 1-й інстанції - Калюжна В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарСеменчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 березня 2019 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 12 березня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кузьміна Ольга Володимирівна про тлумачення змісту заповіту,-

В С Т А Н О В И В:

11.04.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 . За життя ОСОБА_3 склав заповіт у селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області від 19.06.2008 р. Згідно цього заповіту померлий зробив таке розпорядження: все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалося, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що за законом матиме право, заповів ОСОБА_4 . Дочку, ОСОБА_5 , та всіх інших родичів, які мають право на спадщину за законом, позбавив права на спадщину. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 22.07.2016 року між ОСОБА_3 та позивачем було зареєстровано шлюб. Позивач вважає, що має наслідувати за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , оскільки на час складання заповіту вони не були одружені та не були родичами. На даний момент вона не має змоги вирішити питання спадкування нею за померлим чоловіком, оскільки не зрозуміло за змістом заповіту чи може позивач бути спадкоємцем за законом. Заповіт від 19.06.2008 не може охоплювати її прав спадкоємця у зв`язку з відсутністю родинних відносин між нею та спадкодавцем станом на 2008 рік. В зв`язку наведеним, позивач просила дати тлумачення заповіту ОСОБА_3 від 19.06.2008 року, посвідченого Матвіївською сільською радою Вільнянського району Запорізької області, в тому, що дійсною волею спадкодавця ОСОБА_3 було позбавлення права на спадкування всіх його родичів станом на 2008 рік і не обмежує прав ОСОБА_1 на спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кузьміна Ольга Володимирівна про тлумачення змісту заповіту - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що закон не пов`язує вирішення позовної вимоги щодо тлумачення змісту правочину з вирішенням будь-яких вимог, що пов`язані з наслідками укладеного правочину, тому вибраний позивачем спосіб захисту порушеного права, а саме звернення з позовом з вимогою щодо тлумачення заповіту відповідає вимогам законодавства та є обґрунтованим.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 За життя останній склав заповіт у селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області від 19.06.2008. Згідно цього заповіту померлий ОСОБА_3 зробив таке розпорядження: все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалося, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що за законом матиме право, заповів ОСОБА_4 Дочку, ОСОБА_5 , та всіх інших родичів, які мають право на спадщину за законом, позбавив права на спадщину.

Згідно заповіту ОСОБА_3 заповів все його майно своїй другій дружині ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

22.07.2016 року між ОСОБА_3 та позивачем було зареєстровано шлюб.

Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кузьміною О.В. від 21.03.2018 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що текст спірного заповіту викладений чіткою і зрозумілою мовою, в ньому немає подвійного змісту, із заповіту чітко вбачається воля заповідача передати ОСОБА_4 все своє майно. При цьому ОСОБА_5 , та всіх інших родичів, які мають право на спадщину за законом, заповідач позбавив права на спадщину. Враховуючи викладені обставини, суд вважав, що позивач фактично наполягає на виході за межі тлумачення змісту правочину та визнання за нею права на спадкування та права власності.

Разом з тим, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, враховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов`язків на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Аналізуючи викладене, суд першої інстанції вважав, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки обраний позивачем спосіб захисту права вочевидь не співпадає з тими правами, які вона намагається захистити.

З висновками суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно до ст. 1218 ЦК України, до спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцю у момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України.

Згідно ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналогічні відомості містить п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", який вказує, що при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників - в порядку позовного провадження.

Виходячи з аналізу положень норм ст. ст. 213, 1256 ЦК України, тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання в спадкоємців, має суперечливий характер, у зв`язку з чим необхідно уточнити його зміст. При цьому ч. 2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення в тексті самого правочину.

При тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, враховуючи також, що за ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов`язків на випадок своєї смерті.

Суд першої інстанції вірно встановив наведені вище фактичні обставини справи, а також цілком правомірно вказав на те, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малось на увазі.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 19 червня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков