ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 623/2721/18 Головуючий суддя І інстанції Герцов О. М.
Провадження № 22-ц/818/3786/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із земельних правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.

суддів колегії - Сащенка І.С., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 травня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Герцова О.М., по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СК Восток" до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про стягнення збитків,

встановив:

21 серпня 2018 року представник ТОВ «СК Восток» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про стягнення збитків.

Позовна заява мотивована тим, що 20 жовтня 2006 року між товариством з обмеженою відповідальністю «СК Восток» та ОСОБА_2 були укладені договори оренди землі № 102 та № 139. Відповідно до умов вище вказаних договорів оренди ОСОБА_2 надала в оренду дві власні земельні ділянки, що розташовані на території Бугаївської сільської ради Ізюмського району Харківської області. Строк дії договорів складає 20 років. Відповідач ОСОБА_1 діючи по довіреності від ОСОБА_2 звертався на адресу ТОВ «СК Восток» з вимогами розірвати договори оренди в односторонньому поряду, проте, йому було відмовлено. 03 квітня 2017 року ОСОБА_1 самостійно, без будь-якого погодження з користувачем спірних земельних ділянок обробив (пере культивував) вказані земельні ділянки, при цьому знищивши посіви багаторічної культури - люцерни.

Актом визначено розмір збитків (знищення посівів сільськогосподарських культур), заподіяних землекористувачу товариству з обмеженою відповідальністю «СК Восток», затвердженого розпорядженням голови Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області № 235 від 19 травня 2017 року, визначено, що розмір збитків, що поніс ТОВ «СК Восток» в зв`язку з знищенням посівів сільськогосподарських культур складає 143 328 грн. 50 коп. Представник позивача просив стягнути завдані збитки та сплачений судовий збір на користь ТОВ «СК Восток» з відповідача ОСОБА_1

26 вересня 2019 року ОСОБА_1 було подано відзив, згідно якого просив відмовити в задоволенні позову «СК Восток». Зазначив, що він є неналежним відповідачем у справі, акт визначення розміру збитків (знищення посівів сільськогосподарських культур), заподіяних землекористувачу товариству з обмеженою відповідальністю «СК Восток» вважає незаконним, оскільки у ньому відсутні підписи всіх членів комісії, також він не отримав належних доказів, що підтверджують завдання збитків та їх розмір.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 травня 2019 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "СК Восток" задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СК Восток", , що знаходиться за адресою: Харківська область Ізюмський район село Бугаївка вулиця Центральна будинок 11 завдані збитки у розмірі 143328 грн.50коп. та сплачений судовий збір у розмірі 2149 грн.92 коп., а всього 145478 гривень 42 копійок (сто сорок п`ять тисяч чотириста сімдесят вісім гривень 42 копійок).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. При цьому посилався на те, що рішення незаконне, необґрунтоване, прийняте з порушенням судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вказав, що судом, при розгляді даного спору, не в повному обсязі були досліджені обставини справи, не було надано належної оцінки доводам відповідача щодо тяжкості, достатності та достовірності наданих позивачем обґрунтування розміру завданих збитків доказів.

Зазначив, що наданий позивачем на обґрунтування завданих збитків Акт визначення розміру збитків (знищення посівів сільськогосподарських культур), заподіяних користувачу ТОВ «СК ВОСТОК», затвердженого розпорядженням голови Ізюмської державної адміністрації Харківської області від 19.05.2017 р. за № 235 не є належним доказом, оскільки він не містить підписів Комісії з визначення розміру збитків, заподіяних землекористувачу ТОВ «СК ВОСТОК», тому цей документ є юридично нікчемним.

Вказав, що на обґрунтування майнової шкоди (реальних збитків) в розмірі 5 283 грн. 54 коп. Комісія посилається на розрахунок збитків № 215 від 10.05.2017 р., здійснений ТОВ СК ВОСТОК», бухгалтерської довідки № 1 вих. 213 від 10.05.2017 р. та бухгалтерської довідки № 2 вих. 214 від 10.05.2017 р. На підставі вищезазначених документів Комісія самостійно не визначила розмір реальних збитків, а лише підтвердила розрахунок, здійснений ТОВ «СК ВОСТОК». На обґрунтування упущеної вигоди (неодержаного доходу), в розмірі 138 044 грн. 96 коп. комісія посилається на бухгалтерську довідку вих. 212 від 10.05.2017 р. первинних документів (в позовній заяві Позивач не зазначає яких саме) та підтверджує розрахунок розміру упущеної вигоди (неодержаного доходу) та первинних документів, без зазначення яких саме.

Послався на те, що позивач не довів розмір завданих збитків, а суд не врахував роз`яснення, які були надані судам у абз. 4 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у справі» від 18.12.2009 № 14 щодо обґрунтованості рішення, і не надав належної оцінки відсутності доказів на підтвердження витрат, які поніс позивач у зв`язку перекультуванням люцерни.

Вказав, що стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Вищезазначені правові позиції також містяться у постанові Вищого господарського суду України від 10.04.2008 р. у справі № 6/64-3/140.

Зазначив, що постановою апеляційного суду Харківської області від 18.09.2018 року по аналогічній справі № 623/31/18, яка була розглянута Ізюмським міськрайонним судом Харківської області, було скасовано рішення від 22 травня 2018 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «СК ВОСТОК» отриманої вигоди від користування земельною ділянкою в розмірі 112ло 292 грн. 46 коп. та судового збору в сумі 3582 грн. 28 коп. Підставою для скасування було саме надання ТОВ «СК ВОСТОК» неналежних та недостатніх доказів щодо обґрунтування завданих збитків, в тому числі упущеної вигоди.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає у повній мірі.

Задовольняючи позов суд першої інстанції відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 28 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 22, 396, 1166 ЦК України, ч. 2 ст. 152, ч.ч. 1, 3 ст. 157 ЗК України, п. 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМ України від 09 квітня 1993 р. № 284, виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 самостійно перекультивувавши належні ОСОБА_2 , передані в оренду ТОВ «СК Восток» земельні ділянки, порушив право орендаря на володіння та користування земельними ділянками та завдав збитки позивачу у сумі 143328,50 гривень. При цьому суд послався на те, що розмір збитків підтверджено Актом визначення розміру збитків (знищення посівів сільськогосподарських культур), заподіяних користувачу ТОВ «СК ВОСТОК», затверджений розпорядженням голови Ізюмської державної адміністрації Харківської області від 19.05.2017 р. за № 235, а наявність вини відповідача у формі умислу - чинними постановами органу досудового слідства, які були відомі відповідачу і ним не оскаржувалися.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 вказаного Закону України орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Орендар в установленому законом порядку має право на відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці громадянами і юридичними особами України, іноземцями, особами без громадянства, іноземними юридичними особами, у тому числі міжнародними об`єднаннями та організаціями.

Зокрема згідно ч.1-3 ст. 28 Закону України «Про оренду землі», орендар має право на відшкодування збитків, яких він зазнав унаслідок невиконання орендодавцем умов, визначених договором оренди землі. Збитками вважаються: фактичні втрати, яких орендар зазнав у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням умов договору орендодавцем, а також витрати, які орендар здійснив або повинен здійснити для відновлення свого порушеного права; доходи, які орендар міг би реально отримати в разі належного виконання орендодавцем умов договору. Розмір фактичних витрат орендаря визначається на підставі документально підтверджених даних.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна.

Загальні підстави для відповідальності за заподіяння майнової шкоди встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно з якою шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом серед іншого визнання прав; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно п. «д» ст.156 ЗК України, землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельних ділянок.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 157 ЗК України, відшкодування збитків землекористувачам здійснюють громадяни, які використовують земельні ділянки, а також громадяни, діяльність яких обмежує права землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків встановлюється кабінетом Міністрів України.

9 квітня 1993 року Кабінет Міністрів України своєю постановою № 284 затвердив Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, змістом пунктів 2, 3 якого передбачено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Необхідною умовою доведення наявності упущеної вигоди є встановлення, насамперед, самих збитків та причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника й збитками потерпілої сторони. При цьому потрібно довести, що протиправна дія або бездіяльність особи, яка порушила право, є причиною, а збитки, що виникли у потерпілої особи, є наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно до ст. 22 ЦК України:

1. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

2. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

4. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України:

1. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

2. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2006 року між товариством з обмеженою відповідальністю «СК Восток» та ОСОБА_2 були укладені договори оренди землі № 102 та № 139 (а.с.12-18).

Відповідно до умов вище вказаних договорів оренди ОСОБА_2 надала ТОВ «СК Восток» в оренду дві власні земельні ділянки, що розташовані на території Бугаївської сільської ради Ізюмського району Харківської області. Строк дії договорів складає 20 років.

Актом обстеження земельної ділянки від 03 квітня 2017 року за №1 встановлено що самовільно розорано ділянку (пай), на якій знаходяться посіви багаторічних трав (люцерна), при цьому нанесено втрати сільськогосподарського виробництва ТОВ «СК Восток».

Розпорядженням голови Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області від 19.05.2017 року за №235 затверджено акт визначення розміру збитків (знищення посівів сільськогосподарських культур), заподіяних землекористувачу товариству з обмеженою відповідальністю «СК Восток», де визначено, що загальний розмір збитків становить 143328,50 гривень.

Слідчим Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області капітаном поліції Молокович Р.Г. 27 червня 2017 року винесено постанову про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення по провадженню № 0000621 від 26.04.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, з ст.356 КК України на ч.1 ст.356 КК України, де зазначено що в діях ОСОБА_1 вбачається умисел на умисне знищення чужого майна у вигляді перекультивації посіву багаторічної трави люцерни.

У ході досудового слідства слідчий Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області капітан поліції Молокович Р.Г. винесено постанову від 27 червня 2017 року про закриття кримінального провадження №0000621 від 26.04.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України за відсутністю події кримінального правопорушення, де зазначено, що згідно пояснень свідків в діях ОСОБА_1 вбачається умисел на умисне знищення чужого майна у вигляді перекультивації просіву багаторічної трави люцерни, проте розмір збитків менше за 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, як того вимагає диспозиція ч.1 ст.194 КК України.(а.с.22-23).

Суд першої інстанції виходив з того, що розмір самих збитків встановлено у належний спосіб розпорядженням голови Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області від 19.05.2017 року за №235, а причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника й збитками потерпілої сторони встановлено двома постановами слідчого Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області капітаном поліції Молокович Р.Г. від 27 червня 2017 року про зміну правової кваліфікації злочину та закриття кримінального провадження №0000621 від 26.04.2017 року.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що про існування розпорядження голови Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області від 19.05.2017 року за №235 яким затверджено розмір збитків та про існування двох постанов слідчого Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області капітана поліції Молокович Р.Г. від 27 червня 2017 року він знав, проте оскаржити їх не вважав за потрібне.

Відповідно до змісту ч.ч. першої та другої статті 22 ЦК України, частини першої статті 1166 ЦК України відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, у даному випадку - відповідач, який зазначену презумпцію своєї відповідальності належними і допустимими доказами не спростовував, тому суд першої інстанції при наявності винних постанов органу досудового слідства та дійсного Акту про факт та розмір завданих орендарю збитків дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність вини відповідача у заподіянні шкоди позивачу. При цьому позивач на підставі вищевказаних доказів, які не були спростовані відповідачем, належним чином довів факт завдання збитків, їх розмір та що саме ОСОБА_1 завдав йому шкоду.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).

Як правильно встановлено судом першої інстанції у судовому засіданні ОСОБА_1 знав про існування розпорядження голови Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області від 19.05.2017 року за №235, яким затверджено розмір збитків та про існування двох постанов слідчого Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області капітана поліції Молокович Р.Г. від 27 червня 2017 року, проте оскаржити їх не вважав за потрібне, вони є чинними. При цьому надана позивачем копія зазначеного Акту дійсно не містить підписів членів комісії (а.с. 24-25). Однак відповідач не в суді першої інстанції не заявив про невідповідність копії зазначеного Акту його оригіналу та не спростував законність розпорядження Голови РДА від 19.05.2017 року № 235 про затвердження вказаного Акту (а.с. 26). Тому колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що вказаний Акт не підписаний членами комісії, за їх безпідставністю.

Доводи скарги про те, що сама комісія не визначала розміру збитків, а лише затвердила акт наданий позивачем, колегією суддів не приймаються, оскільки зазначений Акт відповідає п.п. 2, 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19 квітня 1993 року, (в чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції), а зміст бухгалтерської довідки, яка є належним і допустимим документом, на яку є посилання в Акті, відповідачем при наявності для цього процесуальної можливості також нічим не спростовано. Той факт, що вказана довідка була складена позивачем сам по собі не свідчить про порушення вказаного Порядку. Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що постанови досудового органу слідства порушують презумпції невинуватості, оскільки у даному випадку не йдеться про порушення презумпції невинуватості у скоєнні кримінально караного злочину, яка відповідно до п. 2 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. дійсно може бути спростована лише на підставі відповідного вироку суду. Відповідно до змісту ч. 6 ст. 82 ЦПК України ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні цивільно-правової відповідальності особи: чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Оскільки встановлені у наведених в доводах скарги судових рішеннях обставини не стосуються цієї справи, перебувають поза межами підстав та предмету розглянутого по цій справі позову, посилання в доводах скарги на ці рішення судів не відповідають критеріям, які визначені у ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України і тому колегія суддів відхиляє доводи скарги про преюдиціальний характер цих рішень судів. У даному випадку також не є застосованим положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, апелянтом всупереч положенням ст.ст. 12, 81 ЦПК України про процесуальний обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, - не надано до суду належних і допустимих доказів на спростовування висновків суду першої інстанції.

Доводи скарги про те, що належним відповідачем є не ОСОБА_1 , а третя особа - орендодавець ОСОБА_2 , є також безпідставними, оскільки відповідач не довів належними, допустимими і достатніми доказами, що він у даному випадку діяв від імені ОСОБА_2 , або перебував з нею у трудових відносинах. Наразі згідно неспростованих постанов органу досудового слідства відповідач діяв з самостійним умислом на завдання шкоди позивачу.

Наведене свідчить, що судом першої інстанції правильно досліджені наявні у справі докази, їм відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України надано належна оцінка, суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст удового рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.С.Сащенко.

О.М.Хорошевський.