Справа № 201/1647/19
Провадження № 2/201/1720/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

24 жовтня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С,

при секретарі - Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 12 лютого 2019 року звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором безвідсоткової позики, в якій просить суд, стягнути з відповідача на його користь грошову суму в розмірі 5000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 07.02.2019 року еквівалентно 134 800 грн.; неустойку за період з 07.02.2018 по 07.02.2019 - в розмірі 47131.99 грн., судовий збір в розмірі 1819,31 грн., а всього коштів в сумі 183751,30 грн.

Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 5 січня 2016 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір безвідсоткової позики, за умовами якого позивач передав відповідачу ОСОБА_2 для власних потреб грошові кошти в сумі 5000 доларів США. На підтвердження фактичного одержання вказаної суми, позичальником в Договорі надано розписку про одержання коштів. За умовами Договору відповідач зобов`язувався повернути кошти 10 лютого 2016 року. На даний час грошові кошти відповідачем не повернуті, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду за для захисту своїх законних прав та інтересів.

Представником позивача було надано до суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти заочного розгляду справи, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 5 січня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір безвідсоткової позики. За умовами Договору відповідач ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5000 доларів США. (а.с. )

Згідно п.2.1. Договору відповідач (позикодавець) зобов`язався повернути грошові кошти 10.02.2016 року. Однак, в зазначений термін і на час розгляду справи відповідач свого зобов`язання не виконав.

Судом встановлено, що у даній цивільній справі спір виник у зв`язку із неповерненням відповідачем ОСОБА_2 суми боргу та невиконанням ним зобов`язання щодо повернення коштів в обумовленому сторонами розмірі та строки.

Згідно із ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-284цс17 від 01 березня 2017 року, згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим положення ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, на підставі ст. 533 ст. 1049 ЦК України, відповідач зобов`язаний, повернути позивачу грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ гривні до долара США на момент звернення позивача з позовом 7 лютого 2019року становить 134 800 грн. (1 доларів США = 26,96 грн.)

За змістом ст. 610 ЦК України несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов`язання.

Стаття 611 ЦК України встановлює, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Пунктом 7.2. Договору безвідсоткової позики передбачено, шо у разі прострочення повернення позики Позичальник сплачує Позикодавцю за кожний день прострочення пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми неповерненої позики.

З розрахунку наданого стороною позивача та який перевірений судом, пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за 2 x ставок НБУ розраховується за формулою:[Пеня] = [Сума боргу] ? 2 ? [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів] та в загальному за період з 07.02.2018 по 07.02.2019 - становить 47 131.99 грн.

Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази у їх сукупності щодо вимог позивача до відповідача, беручи до уваги, що форма договору, укладеного між сторонами, відповідає вимогам ЦК України, а також те, що відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за Договором безвідсоткової позики не виконав, суд приходить до висновку про наявність у відповідача обов`язку з повернення позивачу грошових коштів за Договором безвідсоткової позики від 05.01.2016 року в розмірі еквівалентному 5000 доларам США, що за офіційним курсом НБУ станом на 7 лютого 2019року становить 134 800 грн.. (26,96 грн. за 1 долар США) та неустойку відповідно до п.7.2 Договору за період з 07.02.2018 по 07.02.2019 - в розмірі 47131.99 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає необхідним стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1819,31 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 259, 263, 264, 265, 280, 281, 282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Жовтневим РВВС м. Дніпропетровська 30 жовтня 2006 року) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України м.Києва 02.03.2002 року, ІПН НОМЕР_3 ) грошові кошти за договором безвідсоткової позики в розмірі 134 800,00 грн (сто тридцять чотири тисячі вісімсот гривень 00 копійок), неустойку за період з 07.02.2018 по 07.02.2019 - в розмірі 47 131,99 грн (сорок сім тисяч сто тридцять одну гривню 99 копійок) та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 819,00 грн (одну тисячу вісімсот дев`ятнадцять гривень 00 копійок), а всього 183 751,30 грн (сто вісімдесят три тисячі сімсот п`ятдесят одну гривню 30 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя С.С. Федоріщев