Житомирський апеляційний суд
Справа №279/701/19 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 61 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №279/701/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Шульги О.М. в м.Коростені,

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. В обгрунтування позову зазначав, що після смерті його батька ОСОБА_3 відкрилася спадщина до складу якої входить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Спадщину прийняв він та його брат ОСОБА_2 , однак нотаріусом було відмовлено йому та відповідачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки свідоцтво про право власності на будинок було втрачено. 27 листопада 2014 року відповідач звернувся до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок. У процесі розгляду справи він відмовився від належної йому частки житлового будинку на користь відповідача взамін на те, що відповідач сплатить йому вартість його частки. Дані обставини відображені в рішенні Апеляційного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року у справі №279/10798/14-ц. 05.03.2015 на підтвердження виникнення зобов`язання відповідачем надана розписка, в якій зазначено, що відповідач зобов`язався сплатити йому вартість його частки у спадковому майні в розмірі 60 000 грн. Взяті зобов`язання відповідач виконав частково, сплативши всього 5 000 грн. Відповідач повертати іншу частину коштів відмовляється. Враховуючи вищевикладене просив, стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 55 000 грн.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 квітня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, вказує, що під час оформлення зобов`язання відповідача у формі розписки були дотримані загальні вимоги ст.203 ЦК України, які є необхідні для чинності правочину. Відповідач наявність свого грошового зобов`язання за розпискою не заперечує, доказів сплати всієї суми коштів за розпискою не надав. Наявність у нього оригіналу розписки підтверджує існування зобов`язання відповідача про сплату йому коштів у сумі 55 000 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що надана відповідачем розписка не є угодою, посвідченою в нотаріальному порядку, що передбачено ч. 3 ст. 1267 ЦК України, тому на її підставі не виникає передбачених законом правових наслідків, оскільки відмова від частки спадщини є одностороннім правочином і не породжує права чи обов`язку у інших осіб, у зв`язку з чим зазначене зобов`язання про сплату грошових коштів в сумі 60 000 грн за відмову від спадщини не відповідає вимогам закону.

Проте апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтерсів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або спорювання.

Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2015 скасовано рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 березня 2015 року в частині визнання права власності за ОСОБА_2 на Ѕ частину житлового будинку та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що у судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтвердив своє визнання позову, зазначивши, що бажає щоб будинок був власністю його брата, оскільки останній надав йому розписку про повернення грошей у вартості половини будинку, що належав їх батьку.

Оскільки визнання позову ОСОБА_1 не суперечило його інтересам та правам, а також і закону, апеляційний суд прийняв визнання позову відповідачем та визнав право власності на весь спадковий будинок за ОСОБА_2 .

За правилами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляду іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із змісту розписки виданої ОСОБА_2 05 березня 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язався сплатити ОСОБА_1 його частку в спадковому майні, що залишилось після смерті батька ОСОБА_3 в розмірі 60 000 грн.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

На виконання вищевказаної домовленості відповідач сплатив позивачу кошти в сумі 5000 гривень, що стверджується підписами сторін у вищезазначеній розписці.

З урахуванням вищевикладеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 55 000 грн (60 000 грн - 5 000 грн).

Висновок суд першої інстанції про те, що розписка не є угодою, посвідченою в нотаріальному порядку, що передбачено ч.3 ст.1267 ЦК України, тому на її підставі не виникає передбачених законом правових наслідків внаслідок наявних недоліків юридичного характеру, оскільки відмова від частки спадщини є одностороннім правовичном і не породжує прав та обов`язків у інших осіб, у зв`язку з чим зазначене зобов`язання про сплату грошових коштів в сумі 60 000 грн за відмову від спадшини не відповідає вимогам закону є помилковим.

Так, із змісту рішення Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2015 року вбачається, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яку прийняли ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шляхом подачі заяв до нотаріальної контори.

Будь-яких доказів про відмову ОСОБА_4 від спадщини у визначеному законом порядку матеріали справи не містять.

Згідно ч. 3 ст.1267 ЦК України спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як спадкоємці померлого батька ОСОБА_3 не змінювали частки спадщини, вони розподілили спадкове майно, а саме право власності на весь спадковий будинок перейшло до ОСОБА_2 , а останній взяв на себе обов`язок сплати ОСОБА_1 вартість 1/2 частини нерухомого майна в сумі 60 000 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 подав заяву, в якій просив відмовити позивачу у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Зазначав, що ОСОБА_1 набув право вимоги до відповідача з часу проголошення Апеляційним судом Житомирської області судового рішення -11 червня 2015 року, але з позовом до суду позивач звернувся лише в лютому 2019 року.

Заява ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню з таких підстав.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Сума грошових коштів, яку зобов`язувася ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 за Ѕ частину спадкового майна визначена в розписці від 05 березня 2015 року, а не судовим рішення Апеляційного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року, як вважав відповідач.

Статтею 530 ЦК України встановлено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зі змісту розписки вбачається, що сторонами не було обумовлено строку сплати коштів.

Оскільки відповідач не повністю сплатив ОСОБА_1 кошти, останній направив лист-вимогу, якого ОСОБА_2 отримав 10 січня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Отже, перебіг строку позовної давності почався зі спливом семиденного строку, а саме з 18 січня 2019 року. З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 11 лютого 2019 року.

Відтак, строк позовної давності за вимогами до ОСОБА_2 , позивачем не пропущений.

Таким чином, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову з вищевказаних підстав (п.3, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги і ухваленням апеляційним судом рішення про задоволення позову, підлягають стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 921 грн понесених судових витрат, з яких: 768 грн 40 коп. - судовий збір за подання позовної заяви та 1 152 грн 60 коп - судовий збір за подання апеляційної скарги. Комісія за послуги банку в розмірі 15 грн та 43 грн 40 коп за направлення листа-вимоги про повернення коштів, не підлягають стягненню з відповідача, оскільки дані суми не відносять до судових витрат в розумінні статті 133 ЦПК України.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 квітня 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 55 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 921 грн судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 04 червня 2019 року.

Головуючий

Судді