ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1418/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.,

секретар судового засідання Садік Н.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/18977/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2019 року (суддя Салоїд Н.М., повне судове рішення складено23 лютого 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення процентів та інфляційних нарахувань за договором позики.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду з вказаним позовом та уточнивши вимоги, зазначала, що 29 травня 2015 року між нею та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 був укладений договір позики, за умовами якого вона передала у власність позичальників 600000 грн на строк до 01 липня 2015 року із сплатою процентів за користування коштами у розмірі 2% від суми позики за кожний місяць. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між нею і ОСОБА_3 29 червня 2015 року був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальники. Також 06 червня 2015 року з ОСОБА_5 був укладений договір застави транспортного засобу Volkswagen Tiguan 2014 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідачі умови договору не виконали. На основну суму боргу 600000 грн виданий виконавчий напис.

Тому, позивачка з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила стягнути з відповідачів 5251241,10 грн, з яких: проценти за користування позикою - 328241,10 грн; за порушення грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України інфляційні втрати - 129000 грн та 1% від суми позики за кожен день прострочення відповідно до умов договору - 4794000 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 5251241,10 грн, з них - 328241,10 грн - проценти за користування позикою, 129000 грн - інфляційні втрати, 4794000 грн - 1% від суми позики за кожен день прострочення та судовий збір у сумі по 2986,70 грн з кожного. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Посилається на невідповідність рішення суду вимогам норм матеріального та процесуального права. Суд не взяв до уваги, що положення п. 5 договору позики не узгоджуються з вимогами ст. 625 ЦК України, оскільки за порушення грошового зобов`язання визначені не річні проценти, а за кожен день прострочення. Такі проценти є пенею. Наявність простроченої заборгованості за договором позики, розмір та обсяг відповідальності кожного з позичальників судом не встановлювався. Суд безпідставно прийшов до висновку про існування заборгованості за основним зобов`язанням та її розмір з посиланням на виконавчий напис, який на час відкриття провадження у справі був визнаний таким, що не підлягає виконанню. В резолютивній частині оскаржуваного рішення не визначено обсяг відповідальності кожного з відповідачів та його розмір, не зазначено про часткову або солідарну відповідальність. Вважає безпідставною відмову в зупиненні провадження у справі, оскільки дійсність договору поруки оскаржується в судовому порядку.

Рішення суду в частині відмови в позові не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

У засідання апеляційного суду учасники судового процесу не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм

матеріального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 29 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 був укладений договір позики, за умовами якого позикодавець передала у власність позичальників 600000 грн на строк до 01 липня 2015 року із сплатою процентів за користування коштами у розмірі 2% від суми позики за кожний місяць. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між позивачкою і ОСОБА_3 29 червня 2015 року був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальники. 06 червня 2015 року з ОСОБА_5 був укладений договір застави транспортного засобу Volkswagen Tiguan 2014 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Колеснік О.В.

Відповідачі умови договору не виконали, борг у сумі 600000 грн і проценти за користування коштами не сплатили.

Наведене підтверджується матеріалами справи - копіями договору позики від 29 травня 20115 року, договору поруки від 29 червня 2015 року, договору застави транспортного засобу від 06 червня 2015 року.

При задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За порушення грошового зобов`язання настає відповідальність, передбачена договором.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Наявність боргу за договором позики відповідачі не спростували у суді першої інстанції.

Про факт отримання ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 600000 грн за договором позики свідчить вказівка про це у договорі (п. 2).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальникам.

Отже, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом не з`ясовано питання наявності заборгованості за договором позики та її розмір.

Апеляційна скарга також не містить посилання на докази, які б спростовували наявність боргу за договором позики.

Визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа, виданого щодо основної суми боргу (600000 грн), не звільняє від виконання зобов`язання за договором і від відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Тому, посилання ОСОБА_1 на це в апеляційній скарзі, як на підставу для відмови в позові, не заслуговує на увагу.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Строк виконання зобов`язання за договором позики визначений сторонами до 01 липня 2015 року (п. 1 і п. 3 договору позики від 29 травня 2015 року).

Відповідно до п. 1 договору позики проценти за користування коштами складають 2% від суми позики за кожний місяць.

Пунктом 5 договору позики визначено, що у випадку неповернення позичальниками суми позики у строк, вони зобов`язані сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 1% від суми позики за кожен день прострочення.

З урахуванням наведених норм права правильним є висновок суду про стягнення з відповідачів за порушення грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України 1% від суми позики за кожен день прострочення відповідно до умов договору позики (п. 5), що за період з 02 липня 2015 року по 07 вересня 2017 року (у межах заявлених вимог) складає 4794000 грн (6000 грн х 799 днів).

Інфляційні втрати за період з 02 липня 2015 року по 07 вересня 2017 року складають 141968,92 грн з урахуванням індексу за цей період 1,237.

Проте, стягненню підлягають відповідно до ст. 13 ЦПК України інфляційні втрати у межах заявлених вимог у сумі 129000 грн. Саме така сума стягнута судом першої інстанції.

У зв`язку з наведеним вище, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність підстав для відмови в позові в цій частині вимог.

Безпідставним є твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про невідповідність положення п. 5 договору позики щодо визначення відповідальності за порушення грошового зобов`язання у розмірі 1% за кожен день прострочення вимогам ст. 625 ЦК України.

Зазначеною нормою права передбачено можливість визначення договором іншого розміру процентів за порушення грошового зобов`язання, що сторонами договору і було зроблено. Такі проценти за своєю правовою природою не є пенею.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування процентів має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Разом з тим, при вирішенні питання про стягнення процентів за користування коштами суд припустився помилки при визначенні періоду, за який підлягають стягненню такі проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка просила стягнути проценти за користування коштами за період з 29 травня 2015 року по 07 вересня 2017 року у сумі 328241,10 грн.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору позики від 29 травня 2015 року у межах строку дії договору (до 01 липня 2015 року) відповідачі мають повертати суму позики і сплатити проценти за користування нею у розмірі 2% від суми позики за кожний місяць.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України вимоги про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку дії договору.

В подальшому права та інтереси позивачки підлягають захисту згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин апеляційний суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Отже, проценти за користування позикою підлягають стягненню у межах строку дії договору - за період з 29 травня 2015 року по 01 липня 2015 року (1 місяць і два дня) у сумі 12774,20 грн.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції необхідно змінити і і зменшити стягнуту з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму процентів за користування позикою до 12774 грн 20 коп, і відповідно у зв`язку із зменшенням складової загальну суму боргу до 4935774 грн 20 коп.

Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що судом не визначено обсяг відповідальності кожного з відповідачів, не зазначено про часткову або солідарну відповідальність.

На підставі ст. 540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (ст. 541 ЦК України).

Укладеним між сторонами договором позики солідарна відповідальність боржників не передбачена. Тому, відповідачі повинні виконати зобов`язання у рівній частці кожний.

З урахуванням наведеного вище, абзац другий резолютивної частини рішення суду першої інстанції необхідно доповнити вказівкою щодо проведення стягнення з відповідачів процентів за договором позики і процентів та інфляційних нарахувань за порушення грошового зобов`язання у рівних частках з кожного по 1645258 грн 07 коп (загальна суму боргу 4935774 грн 20 коп : 3).

В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

Згідно з ч. 1 і ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає зменшенню пропорційно розміру задоволених позовних вимог (94%) стягнута з відповідачів на користь позивачки сума судового збору до 2105 грн 60 коп з кожного.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2019 року в частині задоволення позову змінити і зменшити стягнуту з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 загальну суму боргу до 4935774 грн 20 коп (чотири мільйона дев`ятсот тридцять п`ять тисяч сімсот сімдесят чотири грн 20 коп) і її складової - процентів за користування позикою до 12774 грн 20 коп (дванадцять тисяч сімсот сімдесят чотири грн 20 коп) та суму судового збору до 2105 грн 60 коп (дві тисячі сто п`ять грн 60 коп) з кожного.

Доповнити абзац другий резолютивної частини рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2019 року вказівкою щодо проведення стягнення процентів за договором позики і процентів та інфляційних нарахувань за порушення грошового зобов`язання з відповідачів у рівних частках з кожного по 1645258 грн 07 коп (один мільйон шістсот сорок п`ять тисяч двісті п`ятдесят вісім грн 20 коп).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ О.І. Талалай

Суддя /підпис/ А.П. Корніюк

Суддя /підпис/ І.В. П`єнта

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду О.І.Талалай