КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/6924/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Заставенко М.О. 20 лютого 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство "Київський страховий дім" про відшкодування шкоди,-

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 матеріальних збитків в сумі 91389,12 грн. та 1000 грн. витрат на проведення оцінки із визначення розміру збитків.

Вимоги обґрунтовує тим, що 13 червня 2017 року у ДТП, що сталася з вини ОСОБА_2 , яка керувала автомобілем Lexus RX350, номерний знак НОМЕР_1 , пошкоджено належний їй автомобіль Hyundai Accent, номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно із Звітом №413-ф/18 від 13 червня 2017 року вартість матеріального збитку, що завданий ОСОБА_1 у зв`язку із пошкодженням належного їй транспортного засобу, становить 91389,12 грн.

Витрати на проведення дослідження склали 1000 грн.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ "Київський страховий дім" згідно із полісом АК/5021722. ОСОБА_1 . повідомила страховика заподіювача шкоди про страховий випадок та 18 липня 2017 року звернулась до нього із заявою про виплату страхового відшкодування, проте свого обов`язку страховик не виконав.

Вказує, що автомобіль у квітні 2018 року був відремонтований, вартість відновлювального ремонту склала 89850 грн.

З різних джерел ОСОБА_1 стало відомо, що ПрАТ "Київський страховий дім" перестало бути асоційованим членом МТСБУ та наразі триває ліквідаційна процедура цього товариства.

З посиланням на ч.2 ст.528 ЦК України та на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15 та у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16 просить стягнути відшкодування із заподіювача шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Окрім того, ухвалено про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7000 грн. на відшкодування витрат, пов`язаних із правничою допомогою.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви. Зазначає, що 19 вересня 2018 року засобами поштового зв`язку звернулась до страховика із заявою про включення до реєстру кредиторів, проте в телефонному режимі була повідомлена, що добровільно вимоги не можуть бути задоволені у зв`язку із великою кількістю кредиторів та недостатністю майна, а тому прийняла рішення про звернення до суду безпосередньо до заподіювача шкоди. Вважає, що саме заподіювач шкоди має відповідати за позовом.

Визначену у законі процедуру відповідальності страховика або МТСБУ, у ситуації коли страховик перебуває в процесі припинення, вважає невиправдано тривалою та такою, що не забезпечує належного відновлення права.

Вказує, що в останньому проекті рішення ПрАТ "Київський страховий дім" у зв`язку із припиненням діяльності визначено про недостатність майна для задоволення вимог кредиторів та необхідність звернення до господарського суду для порушення справи про банкрутство.

Посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року вважає помилковим у зв`язку із відмінністю правових ситуацій, а саме в цій справі Верховний Суд розглядав питання про відшкодування шкоди в порядку суброгації. Натомість постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №344/10730/15-ц, від 14 лютого 2018 року у справі №754/1114/15-ц, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 квітня 2018 року у справі №910/9029/17, підтверджують позицію про відшкодування шкоди заподіювачем шкоди.

Також вважає безпідставним стягнення з неї 7000 грн. у рахунок відшкодування на користь відповідача витрат з правничої допомоги, оскільки обсяг виконаної роботи не може відповідати такій сумі, а дії адвоката відповідача, який брав участь і в цій справі, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення призвели до неможливості своєчасно подати страховику постанову суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності до моменту ліквідації.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача посилається на законність висновків суду першої інстанції щодо неможливості покладення відповідальності на особу, яка застрахувала свою відповідальність, і якщо розмір шкоди не перевищує страхової виплати. Вказує, що розмір витрат на правову допомогу стягнутий судом з урахуванням положень процесуального закону.

У поясненнях на відзив відповідача на апеляційну скаргу позивач вказала на неможливість застосування у цій справі правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року та вирішення справи на підставі ч.1 ст.1166, ч.5 ст.1187, п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України.

Відповідно до ст.369 ЦПК України справа розглядаються в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 13 червня 2017 року відбулась ДТП за участю автомобіля Lexus RX 350, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля Hyundai Accent, номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, провадження закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю Hyundai Accent завдано пошкоджень.

18 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ "Київський страховий дім" із заявою про виплату страхового відшкодування, яка була прийнята страховою компанією, про що свідчить штамп ПрАТ "Київський страховий дім" на копії вказаної заяви.

Згідно даних Звіту № 413-ф/18 від 13 червня 2017 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу "Hyundai Accent", державний номерний знак НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_1 у зв`язку із пошкодженням автомобіля, складає 91389,12 грн.

Відповідно до квитанції №413-ф/18 від 29 серпня 2018 року, вартість складання експертного дослідження склала 1000 грн.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ "Київський страховий дім" згідно із полісом №АК5021722.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ "Київський страховий дім", розмір завданої в результаті ДТП шкоди не перевищує ліміт відповідальності, позивач звернулася до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, заява була прийнята, відмови у виплаті страхового відшкодування не було.

Окрім того, судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_2 надавалась правнича допомога згідно із договором від 08 листопада 2018 року, що був укладений між ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням "ЛІТІГЕЙШН ГРУП", витрати на яку склали 17342,32 грн.

З урахуванням участі адвоката та виконаної ним роботи, вирішено про стягнення з позивача 7000 грн. витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу.

З такими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

За змістом статті 1166 ЦК України:

1. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

2. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно із статтею 1187 ЦК України:

1. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

2. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1188 ЦК України установлено:

1. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

2. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Відповідальність є наслідком вини та означає законне зобов`язання фізичної або юридичної особи відшкодувати завдані збитки іншій фізичній або юридичній особі згідно із певними правовими принципами та правилами. Це зобов`язання може бути передбачене в угоді (договірне зобов`язання) або в правовій нормі (недоговірне зобов`язання).

За змістом статті 1194 ЦК України встановлено:

1. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до статті 979 ЦК України:

1. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як убачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15, цьому суду 12 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд, мотивуючи тим, що вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права, висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-2587цс15, відповідно до якої страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав на те, що існує виключна правова проблема, яку необхідно вирішити для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики. Суд констатував, що спрямовування судової практики шляхом неврахування наявності договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності при вирішенні питання про відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою відповідальність відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", нівелює існування цього правового інституту як такого.

Відповідно до обставин справи №755/18006/15 страховик виплатив відшкодування страхувальнику, із яким укладений договір добровільного майнового страхування, а після цього звернувся із вимогами до заподіювача шкоди. Останній заперечував проти стягнення з нього шкоди, оскільки його відповідальність була застрахована.

У цій справі Велика Палата Верховного Суду зробила наступні висновки:

56. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

57. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

58. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

59. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами відповідача, який заперечував проти відшкодування вже виплаченого позивачем потерпілій страхового відшкодування, оскільки вважав, що саме на третю особу як страховика відповідача покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування.

Характер обставин справи та правові підстави у справі №755/18006/15 та у справі, що переглядається, мають певні відмінності, скаржник обґрунтовано зауважує, що у справі №755/18006/15 порядок відшкодування шкоди має суброгаційний характер, натомість у цій справі вимога є прямою.

Поряд з цим, у справі №755/18006/15 Велика Палата Верховного Суду досліджувала саму суть ефективності такого правового інституту як страхування відповідальності.

У справах, в яких Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду прийняті постанови від 14 лютого 2018 року у справі №344/10730/15-ц, від 14 лютого 2018 року у справі №754/1114/15-ц потерпілі особи звернулись із вимогами безпосередньо до заподіювачів шкоди, відповідальність яких була застрахована. В цих справах суд касаційної інстанції вказав на абсолютне право потерпілого обирати особу, яка має здійснити відшкодування.

У справі №910/9029/17, що перебувала на розгляді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яким від 27 квітня 2018 року прийнято постанову, обставини справи якої були ідентичні обставинам справи №755/18006/15, проте суд констатував абсолютне право вибору особи, яка має відшкодувати шкоду в порядку суброгації.

Поряд з цим, у справі №754/1108/15-ц, що перебувала на розгляді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (постанова від 27 березня 2019 року) потерпіла особа заявила вимоги про відшкодування майнової шкоди до заподіювача. Суд касаційної інстанції, з посиланням на цитовану вище постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №755/18006/15, вказав:

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть, якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Аналогічні висновки містяться в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №227/2552/17.

Окрім того, 03 квітня 2019 року Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду прийнято постанову у справі №127/12199/15-ц, обставини якої є подібні до обставин цієї справи. Підставами позову у справі №127/12199/15-ц до заподіювача шкоди є те, що цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована, позивач намагався отримати відшкодування заподіяної шкоди із ПрАТ "Страхова компанія "Лафорт", до якої він подав відповідні документи, проте його вимогу виконано не було. Згодом позивач дізнався, що страхова компанія не виконала зобов`язання через неплатоспроможність та щодо неї порушене провадження у справі про банкрутство.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги у справі №127/12199/15-ц мотивовано тим, що відшкодувати шкоду, спричинену особою, чия цивільно-правова відповідальність застрахована, повинен страховик, а у випадках, передбачених статтею 41 Закону - МТСБУ. Стягнення із відповідача на користь позивача коштів на відшкодування шкоди у межах ліміту відповідальності страхувальника суперечить меті здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року при розгляді справи №755/10947/17 (провадження №14-435цс18) вказала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, ґрунтуються на тому, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Такий висновок Верховного Суду підлягає застосуванню до спірних правовідносин у цій справі.

Відповідно до даних ЄДРЮОФОПГФ ПрАТ "Київський страховий дім" з 10 серпня 2018 року в стані припинення.

На офіційному веб-сайті МТСБУ (http://www.mtsbu.ua/ua/presscenter/news/138320/) розміщено інформацію про те, що:

МТСБУ інформує про втрату ПрАТ "Київський страховий дім" статусу асоційованого члена. З 05 липня 2018 року компанія втратила право укладати договори ОСЦПВВНТЗ. Всі договори, що укладені страховиком до припинення членства в МТСБУ, продовжують діяти до закінчення їх строку дії. Підставою для втрати страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ стала заборгованість понад два місяці по сплаті відрахувань до фондів МТСБУ. Припинення ПрАТ "Київський страховий дім" членства в МТСБУ не звільняє страховика від виконання зобов`язань за укладеними раніше договорами ОСЦПВВНТЗ.

Відповідно до інформації на офіційному веб-сайті ПрАТ "Київський страховий дім" (http://ksd.net.ua):

Приватне акціонерне товариство "Київський страховий дім" (, місце реєстрації 04053, м.Київ, вул. Артема, буд. 37-41) повідомляє, що Загальними зборами акціонерів ПрАТ "Київський страховий дім" від 10 серпня 2018 року прийнято рішення про припинення Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" шляхом ліквідації у добровiльному порядку за рiшенням органу Товариства, уповноваженого на це установчими документами (за рiшенням загальних зборiв акцiонерiв ПрАТ "Київський страховий дiм") (Протокол загальних зборів акціонерів №37 від 10.08.2018р.).

Строк та порядок заявлення кредиторами своїх вимог - 2 місяці з дня оприлюднення повідомлення про прийняте позачерговими Загальними зборами акціонерів Товариства рішення щодо ліквідації Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім", шляхом подання письмових вимог за адресою реєстрації ПрАТ "Київський страховий дім" (04053, м. Київ, вул. Артема, 37-41) особисто або засобами поштового зв`язку.

Відповідно до пункту 52.5 статті 52 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" установлено, що страховик, членство (у тому числі повне) якого припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Регламентні виплати з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ визначено положеннями статті 41 цього Закону.

З огляду на наведене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, заявлених до заподіювача шкоди, цивільно-правова відповідальність якого застрахована, оскільки відшкодовувати таку шкоду в межах ліміту відповідальності повинен страховик, а у випадках, передбачених статтею 41 Закону - МТСБУ.

Доводи скарги в тій частині, що визначена у законі процедура відповідальності страховика або МТСБУ, у ситуації коли страховик перебуває в процесі припинення, є невиправдано тривалою та такою, що не забезпечує належного відновлення права, не дає підстав нехтувати положеннями закону.

Перевіряючи доводи скарги в частині витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції установив наступне.

08 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням "ЛІТІГЕЙШН ГРУП" укладено Договір про надання правової допомоги. Адвокатське об`єднання зобов`язалось надати такі види правової допомоги: надання консультацій та роз`яснень з юридичних питань, усних і письмових довідок щодо законодавства, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, здійснення представництва та захист інтересів клієнта в судах. Вартість правової допомоги у договорі оцінена в розмірі 15000 грн.

Згідно із Актом від 20 лютого 2019 року про надані послуги за договором про надання правової допомоги від 08 листопада 2018 року:

Сторони домовилися що фактично надані послуги з наступним розрахунком:

1. Усні консультації адвокатів Клієнту 3 год -1500 грн.

2. Опрацювання адвокатами адвокатського об`єднання судової практики - 4000 грн.

3. Складання відзиву на позовну заяву від 20 листопада 2018 року адвокатом Сіліною М.Д. - 2500 грн.

4. Складання клопотання стосовно заміни первісного відповідача помічником адвоката Задоровським М.Г. - 500 грн.

5. Складання заперечення на відповідь на відзив від 14 грудня 2018 року керуючим партнером ОСОБА_3 . - 1500 грн.

6. Участь у трьох судових засіданнях адвоката Сіліної М.Д. - 7342 грн.

7. Разом на загальну суму 17 342 грн. 32 коп.

Згідно даних квитанції від 14 грудня 2018 року ОСОБА_2 здійснено оплату по рахунку №01 від 12 грудня 2018 року вартості наданої правничої допомоги в сумі 17342 грн.

Статтею 137 ЦПК України визначено:

1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на професійну правничу допомогу є витратами, пов`язаними з розглядом справи (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції врахував наведені вище положення закону, урахував складність справи і обсяг необхідних послуг та дійшов висновку про часткове відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

Матеріали справи не містять відомостей щодо зловживання стороною чи її представником процесуальними правами у цій справі, відтак такі доводи апеляційної скарги відхиляються колегією суддів.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 141, 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 червня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова