БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/360/19
Провадження № 2/497/383/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря - Ковтун О.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

законного представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

представника третьої особи - ОСОБА_4 ,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Болградської районної державної адміністрації Одеської області про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , звернулася до суду з вищезазначеним позовом, та просить поставити рішення яким, визнати неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 13 червня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І. за №2823, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 22982957 від 13 червня 2014 року.

В належному їй, позивачу будинку, на правах члена сім`ї була зареєстрована дружина брата позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , з якою він розірвав шлюб ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_5 та ОСОБА_3 народився син, відповідач ОСОБА_2 , який теж був зареєстрований в зазначеному будинку.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 02 жовтня 2015 року по справі № 497/1317/15-ц ОСОБА_3 було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 залишається бути зареєстрованим в будинку до теперішнього часу, хоча з 2008 року не проживає в ньому. У добровільному порядку законний представник неповнолітнього відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не бажає зняти з реєстраційного обліку сина за вказаною адресою, тому на думку позивача, своїми діями законний представник неповнолітнього відповідача, порушує їх права як власника домоволодіння.

В судовому засідання позивач свої позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, пояснила суду, що тривалий час порушуються її права як власника домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вона має намір розпорядитися своєю власністю, але не може цього зробити, оскільки в будинку значиться зареєстрованим неповнолітній ОСОБА_2 , законний представник якого ОСОБА_3 ухиляється від добровільного зняття свого неповнолітнього сина з реєстраційного обліку.

Законний представник неповнолітнього відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у судовому засідання просила в задоволенні позовних вимог відмовити, так як на теперішній час вона не має змоги належним чином зареєструвати місце проживання її сина за іншою адресою, оскільки будучи власником 1/7 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , не має матеріальної можливості оформити належним чином право власності на нього.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Болградської райдержадміністрації Одеської області у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог оскільки вважає, що зняття з реєстраційного обліку неповнолітньої особи порушить її житлові права, однак просив зобов`язати законного представника відповідача, належним чином перереєструвати місце проживання її сина, усунувши тим самим перешкоди позивачу у користуванні її власністю.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку відмову в задоволенні задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 13 червня 2014 року посвідченим приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І. зареєстрований в реєстрі за №2823, (а.с.6), та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22982957 від 13 червня 2014 року (а.с.7).

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 02.10.2015 року визнано мати відповідача по справі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-11), однак син ОСОБА_3 - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 до теперішнього часу значиться зареєстрованим у вказаному домоволодінні, хоча не проживає в ньому з 2008 року.

Відповідно до довідки Оксамитненської сільської ради Болградського району Одеської області від 26.02.2019 року за № 79 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 має наступний склад родини за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , мати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , племінник ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12)

Згідно довідки Оксамитненської сільської ради Болградського району Одеської області від 26.02.2019 року за № 80 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 2008 року по теперішній час. (а.с.13).

Згідно відповіді на запит суду, наданої Відділом адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 з 21.10.2015 року (а.с.24).

Відповідно до довідки Каракуртської сільської ради Болградського району Одеської області від 26.02.2019 року за № 155 ОСОБА_3 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , однак фактично проживає в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.14), а відтак є всі підстави вважати що неповнолітній син ОСОБА_2 проживає разом з матір`ю.

Актом обстеження житлово-побутових умов Виконавчого комітету Оксамитненської сільської ради Болградського району Одеської області сім`ї від 06.03.2019 року за № 17 засвідчено, що дійсно ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 13 червня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І. зареєстрованого в реєстрі за №2823 є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . У даному домоволодінні зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але з 2008 року там не проживає. У ході обстеження житлово побутових умов родини не виявлено особистих речей неповнолітнього ОСОБА_2 (а.с.16).

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України).

Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Отже, проживання неповнолітнього ОСОБА_2 разом з матір`ю, поза межами спірного домоволодіння, не свідчить про його свідоме залишення житла і не призводить до втрати ним права користування цим житлом. Крім того судом встановлено, що мати дитини не має іншого житла, мешкає в будинку який їй не належить, а тому не має реальної можливості зареєструвати дитину в іншому житлі.

Довідкою Каракуртсьвої сільської ради Болградського району Одеської області від 26.02.2019 року за №156 підтверджується, що законний представник неповнолітнього відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 станом на 14 квітня 1991 року є членом колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.15), втім до теперішнього часу не оформила належним чином своє право власності на вказану частку домоволодіння.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 296/2411/16-ц, неповнолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірному домоволодінні обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом. При цьому, проживання дитини з матір`ю за іншою адресою, наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІі набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини кожній дитини гарантується право на рівень життя, необхідній для фізичного, розумового, духовного, морального в соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Положеннями ст. 11 цього Закону, сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 18 Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній ОСОБА_2 набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав, хоча це відповідно до вищезазначених вимог закону є його процесуальним обов`язком.

Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року.

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

З урахуванням установлених судом обставин, суд вважає, що визнання неповнолітньої особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням за відсутності у нього іншого належного йому на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для нього надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

За вказаних обставин вимоги про визнання неповнолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , за даних конкретних обставин суперечать інтересам неповнолітньої дитини, а тому, як органи опіки та піклування, так і суд, не може визнати обґрунтованими вимоги позивача та в задоволенні позову відмовляє.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-83, 89, 95,133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Болградської районної державної адміністрації Одеської області про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Болградський районний суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст судового рішення виготовлено 05.06.2019 року.

Суддя С.В.Кодінцева