Справа 206/247/19
Провадження 2/206/376/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

23 травня 2019 року в залі суду в м.Дніпрі Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Панюшкіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у січні 2019р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратла право користування жилим приміщенням: будинком АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття її з реєстраційного обліку за даною адресою.

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що він має у приватній власності домоволодіння ( АДРЕСА_2 , розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному домоволодінні, відповідно до Домової книги від 27.06.2006 року, зареєстровано, в тому числі, окрім нього:гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач не є його родичем будь якого ступеня спорідненості, будь - яких договорів оренди житлового приміщення між ними не укладено та не укладалося, право сервітуту за відповідачем не встановлювалось. Одночасно з цим, відповідач не сплачує будь-які комунальні платежі, не приймає будь-якої участі у поліпшенні, відновленні майна, та взагалі тривалий час (більше одного року) не проживає за вказаною адресою. При цьому, розмір комунальних платежів нараховується з урахуванням того, що відповідач, станом на сьогодні, залишається зареєстрованою за вищезазначеною адресою. Відповідач добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає, що унеможливлює користування, розпорядження та володіння майном, тобто порушує його право власності на домоволодіння (а.с.3-6).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 наполягав на задоволенні позову. Пояснив, що відповідач це його знайома, вона поросила її зареєструвати у будинку, він погодився, але вже два роки в будинку не мешкає.

Відповідач не використав своє право бути присутнім у судовому засіданні, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду даної справи згідно з вимогами Цивільного процесуального кодексу України (ст. 128 ЦПК України), через оголошення, розміщене на офіційному сайті «Судова влада» і судові повістки. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 1 п. 1 ст. 280, ст.ст. 281-282 ЦПК України.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

30 січня 2019 року дану позовну заяву залишено без руху (а.с.28).

21 лютого 2019 року позивачем подано заяву про усунення недоліків (а.с.30).

27 лютого 2019 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження (а.с.43).

15 березня 2019 року від третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності (а.с.45-46).

27 березня 2019 року ухвалою судді закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.48а).

23 травня 2019 року в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Під час розгляду справи судом, заслухано позивача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи, допитано свідків.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 46/100 частин домоволодіння АДРЕСА_3 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 17.10.1989 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської держаної нотаріальної контори Румянцевою Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № І 1533. Договір зареєстрований 24.10.1989 року в КП «ДМБТІ» (а.с.33-36).

З домової книги від 27 червня 2006 року видно, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстровано, окрім ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.37-41).

Відповідно до повідомлення начальника Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Кузьменко В.В. від 09.11.2018 року за вих. № 19321 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинку АДРЕСА_1 не проживає, встановити її місцезнаходження не виявилося можливим (а.с.42).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

У відповідності до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тощо.

У відповідності до ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Так, згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном.

У відповідності до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживаютьразом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

В судовому засіданні доведено, що відповідач ОСОБА_2 в спірному будинку не проживає понад два роки без поважних причин, витрат по оплаті комунальних послуг, які нараховуються виходячи з кількості зареєстрованих не несе, перешкод в користуванні у неї не було.

Зiбранi у справi докази та їх належна оцiнка дають підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40грн.

Керуючись ст.ст. 3-13, 141, 235, 258, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням домоволодінням АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання будинок АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40грн.

Заочне рішення може бути переглянуто Самарським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Повне судове рішення складено 28 травня 2019 року.

Суддя А.О. Сухоруков