Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 2-4644/11

провадження № 61-19274св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-Текнор», ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, у складі судді Смокіної Г. І.,

від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гайворонського С. П., Кононенко Н. А.,

від 21 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст первісних позовних вимог

28 жовтня 2011 року ОСОБА_4 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовна заява обґрунтована тим, що 14 квітня 2008 року він надав ОСОБА_2 позику в розмірі 120 000 грн, строком до 30 жовтня 2008 року, про що

ОСОБА_2 склала відповідну розписку.

У встановлений сторонами строк ОСОБА_2 позику не повернула та добровільно сплатити борг відмовляється.

Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 01 листопада 2008 року по 31 грудня 2015 року в розмірі 286 092 грн та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 29 400 грн.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

В січні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_4 із зустрічним позовом про визнання договору позики не укладеним, посилаючись на те, що 14 квітня 2008 року нею було написано розписку про зобов`язання повернути у строк до 30 жовтня 2008 року кошти в сумі 120 000 грн, однак вказані кошти в борг ОСОБА_4 їй не передав та завірив, що вказану розписку знищив. Під час зустрічі ніколи не вимагав повернення будь-якого боргу.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 фактично її обманув, обіцяючи передати грошові кошти після видачі нею розписки, але свого обов`язку не виконав, просила суд визнати неукладеним договір позики від 14 квітня 2008 року про отримання нею у боргу 120 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Справа переглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області

від 22 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі

120 000 грн, інфляційні втрати в розмірі 165 941, 20 грн та 3 % річних у розмірі 25 811, 51 грн., а всього - 311 752, 71 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики. Суд вважав доведеним, що ОСОБА_2 14 квітня 2008 року отримала від ОСОБА_4 в борг 120 000 грн. При цьому, суд виходив із вимог, передбачених частиною другої статті 625, частини першої статті 1049,

частини першої статті 1050 ЦК України, згідно яких, позичальник, який своєчасно не повернув суму позики, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три процента річних від простроченої суми.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд виходив із того, що

ОСОБА_2 факт неотримання грошей за розпискою не доведено.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що до моменту пред`явлення ОСОБА_4 позову про повернення боргу, ОСОБА_2 не оспорювала договір позики від 14 квітня 2008 року.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 липня 2016 року залишено без змін.

Колегія суддів погодилась із висновками суду першої інстанції, що відповідають зібраним у справі доказам, яким дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли між сторонами, і застосовано закон, який їх регулює.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить вказані рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити повністю, а її зустрічний позов задоволити. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У березні 2017 року ОСОБА_2 подано касаційну скаргу на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 і витребувано матеріали цивільної справи № 2-4644/11з місцевого суду. Зупинено виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 липня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі .

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

07 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 2-4644/11передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про існування між сторонами правовідносини за договором позики.

Розписка від 14 квітня 2008 року не містить даних щодо умов та дати отримання коштів, а містить виключно посилання на наявність боргового зобов`язання, розмір боргу та дату його повернення, що не дає підстави вважати надану розписку договором позики в розумінні статті 1047

ЦК України, та з урахуванням правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1694цс15 та від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 .

Стверджує, що позивач в судових засіданнях 17 січня 2012 року, 21 червня 2012 року, 08 січня 2013 року та 22 квітня 2014 року пояснював, що в рамках спірних правовідносин ніколи не передавав відповідачці грошові кошти, а передавав товар третім особам.

Наполягає на безгрошовості розписки.

Доводи осіб, які подали заперечення на касаційну скаргу

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому позивач, посилаючись на законність та обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Наполягав, що ОСОБА_2 отримала від нього зазначені в розписці кошти в сумі 120 000 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 14 серпня 2008 року ОСОБА_2 написала розписку, згідно з якою зобов`язалася повернути борг ОСОБА_4 в розмірі

120 000 грн до 30 жовтня 2008 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК).

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно частини третьої статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок неодноразово підтверджено Верховним Судом України, зокрема у постановах від 11 листопада 2015 року у справі

№ 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

За правилом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог первісного позову ОСОБА_4 та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог

ОСОБА_2

Вирішуючи спір судами надано належну оцінку змісту розписки, складеної відповідачем 14 квітня 2008 року, згідно якої ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання повернути ОСОБА_4 до 30 жовтня 2008 року борг у розмірі 120 000 грн, та зроблено правильний висновок про те, що зазначена розписка підтверджує існування між сторонами зобов`язань, які виникають з договору позики.

ОСОБА_2 не заперечувала факт власноручного написання розписки

від 14 квітня 2008 року.

Згідно тексту дослідженої судами розписки - про виконання зобов`язань боржника перед кредитором свідчить знаходження оригіналу розписки у боржника.

Натомість у цій справі оригінал розписки знаходився у позивача, що з урахуванням змісту розписки та положень статті 545 ЦК України свідчить про те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Складаючи розписку від 14 квітня 2008 року ОСОБА_2 , як повнолітня та дієздатна особа повинна була розуміти правові наслідки своїх дій.

Доказів існування між сторонами будь-яких інших зобов`язань, відмінних від правовідносин з повернення позики суду та не надано.

Спосіб та порядок подальшого розпорядження ОСОБА_2 отриманими у позику від ОСОБА_4 коштами на правильність висновків судів попередніх інстанцій не впливає.

Доказів укладення договору позики під впливом обману судам не надано.

Суд першої інстанції та апеляційний суд в оскаржених судових рішеннях обґрунтовано врахували висновки викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

(далі - ВССУ) від 15 липня 2015 року по цій же справі, якою були скасовані попередні судові рішення та зазначено про відсутність у судів передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору позики неукладеним. Крім того, ВССУ вказав на необхідність врахування правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові

від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Доводи касаційної скарги щодо невиявлення судами справжньої правової природи укладеного договору є безпідставними, оскільки судами досліджено всі наявні докази у справі й надано їм належну правову оцінку, тому такі доводи висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано відхилили доводи ОСОБА_2 про безгрошовість позики, як недоведені.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідачем порушено грошове зобов`язання про повернення суми боргу у строк до 30 жовтня 2008 року, висновки судів про наявність у позивача права на отримання інфляційних втрат та трьох процентів річних є обґрунтованим.

Судом першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно розраховано інфляційні втрати та три проценти річних за період

з 01 листопада 2008 року по 31 грудня 2015 року.

Отже доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до

статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо поновлення виконання рішення суду

Ухвалою суду касаційної інстанції від 29 травня 2017 року було зупинено виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області

від 22 липня 2016 рокудо закінчення касаційного розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки оскаржувані судові рішення залишено без змін, касаційний суд поновлює виконання рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області

від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області

від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 липня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта