Справа № 750/1692/19
Провадження № 2/750/864/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2019 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

головуючого судді Требух Н.В.,

за участі секретаря судового засідання Будаш М.В.,

справа №750/1692/19

позивач ОСОБА_1

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди

за участі: представників відповідачів, прокурора

в с т а н о в и в:

14.02.2019 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Державної казначейської служби України, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, в якому просить стягнути за рахунок Державного бюджету України на його користь 4839 грн. 48 коп. на відшкодування матеріальної шкоди (збитків) у вигляді утриманої суми податку та військового збору. Також позивач просив стягнути за рахунок Державного бюджету України 967.90 грн. на відшкодування моральної шкоди згідно ст. 23, 1173 ЦК України.

Відповідачами надано відзиви на позов, в яких просили відмовити позивачу у задоволенні його вимог, посилаючись на правомірність відрахування податку на доходи фізичних осіб.

В судове засідання позивач не з`явився, наддав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позов підтримує.

Представники відповідачів проти задоволення позову заперечували

За клопотанням Чернігівської місцевої прокуратури до участі у справі вступив прокурор, який проти позову заперечив.

Дослідивши письмові докази у справі, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Так, судом встановлено, що постановою Деснянського районного суду м.Чернігова від 05.10.2017 року у справі №750/6870/17 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей» № 900 від 23 грудня 2015 року, ст.63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанов Кабінету Міністрів України № 988 від 11 листопада 2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», починаючи з 01.01.2016 року з урахуванням отриманої довідки № 101/02551, № від 02.05.2017 року про зміни розміру грошового забезпечення.

Листом № 2380/03/О-12 від 04.04.2018 ГУ ПФУ в Чернігівській області повідомило позивача, що на виконання вищезазначеної постанови, відповідачем проведено перерахунок та виплата пенсії позивачу, з якої на виконання вимог підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України утримано податок на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2016 по 30.06.2016 в сумі 4399,56 грн та військовий збір в сумі 439,92 грн відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Після утримання податку та військового збору ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області у якому просив: визнати протиправними дії щодо утримання з пенсії, яка призначалась до виплати позивачу, сум податку на доходи фізичних осіб за період із 01.01.2016 по 30.06.2018; зобов`язати відповідача виплатити на користь позивача суму утриманого з пенсії податку на доходи фізичних осіб, в розмірі 4399, 56 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року. якою скасовано рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.07.2018 року, встановлено правомірність утримання суми податку з пенсії позивача.

За змістом статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Оскільки суми відрахованих з суми позивача податку та військового збору, не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, а тому підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача коштів в сумі 4839 грн. 48 коп. суд не вбачає.

Також суд не знаходить підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди, оскільки відсутні докази завдання відповідачами саме матеріальної шкоди позивачу.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

З урахуванням положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України, роз`яснень, які містяться у п.п.3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку про відсутність доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань з боку відповідачів.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 258-260, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області ( місто Чернігів вулиця П`ятницька 83 а ), Державної казначейської служби України ( місто Київ вулиця Бастіонна 6 ) відмовити.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення виготовлено 14.06.2019 року.

Суддя Н.В.Требух