Справа № 127/4954/19
Провадження № 22-ц/801/1894/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 рокуСправа № 127/4954/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участі секретаря судового засідання Топольської В.О., представника скарж-ника, відповідача Виконавчого комітету Вінницької міської ради Кріпак О.М., позивачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Корнійчука Д.А., розгля-нувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спроще-ного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої доньки

ОСОБА_2 , до Вінницької міської ради, її Виконавчого

комітету про визнання права користування жилим приміщенням, зобов`я-

зання укласти договір найму житлового приміщення,

за апеляційною скаргою представника відповідача Виконавчого комітету Він-ницької міської ради Кріпак Олени Миколаївни на рішення Вінницького місь-кого суду Вінницької області від 02 липня 2019 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Федчишена С.А., повний текст якого складений 10 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

18 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області у власних інтересах та як законний представник в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 з позовом до Вінницької міської ради та Департаменту житлового господарства міської ради за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивачки Служби у справах дітей Вінницької міської ради, на стороні відповідачів ОСОБА_3 -кого комунального підприємства «Управляюча компанія «Замостя» про визнан-ня права користування жилим приміщенням, зобов`язання укласти договір най-му житлового приміщення, усунення перешкод у користуванні квартирою. По-зов мотивований наступним. У 1993 році ОСОБА_4 (померла у 2008 ро-ці) на склад сімї з трьох осіб, у т.ч. чоловік ОСОБА_5 (помер у 2015 році), та син ОСОБА_6 отримала ордер на вселення в однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 28 кв.м., житловою площею 14,9 кв.м. У 2016 році Ши- ОСОБА_7 зареєстрував шлюб з позивачкою, сімя проживала у спірному помешканні. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя ОСОБА_8 народилася донька ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_2 батько дівчинки ОСОБА_6 помер. Дитина та позивачка у спірній квартирі зареєстровані не були, помешкання не привати-зоване. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 17 січня 2019 року № 131 ОСОБА_1 відмовлено в укладенні договору найму спі-рної квартири. 04 січня 2019 року працівники відповідача намагалися виселити позивачку з дитиною із займаної ними квартири, а з 01 лютого 2019 року неві-домі особи змінили замки на вхідних дверях помешкання, останнє опечатали, через що ОСОБА_1 з донькою не може ним користуватися. Наразі пози-вачка у січні 2019 року знята з місця реєстрації у приватному будинку своїх батьків по АДРЕСА_2 Тихому, АДРЕСА_3 . Посилаючись на ту обставину, що спірна квартира є її єдиним житлом, ОСОБА_1 просила суд позов за-доволити, визнати за нею та донькою право користування квартирою АДРЕСА_1 , зобовязати Вінницьку міську раду укласти з нею договір найму цієї квартири та зобовязати відповідача усунути перешко-ди у користуванні нею з донькою ОСОБА_10 спірним помешканням шляхом їх вселення у квартиру та передачі ключів від вхідних дверей ( т. 1, а. с. 2-9 ).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2019 року замінений неналежний відповідач Департамент житлового господарства Вінницької міської ради на належного відповідача Виконавчий комітет Він-ницької міської ради ( т. 1, а. с. 210 ).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2019 року позов задоволений, визнано за ОСОБА_1 та її малолітньою донь-кою ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням, а саме квар-тирою АДРЕСА_1 . Зобов`язано Виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму вказаної квартири та усунути їй з дитиною перешкоди у користуванні цим по-мешканням шляхом вселення ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з Ви-конавчого комітету Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 2305,20 гривень у відшкодування витрат зі сплати судового збору ( т. 2, а. с. 6-11).

Не погоджуючись з ухваленим 02 липня 2019 року рішенням суду першої інстанції, представник Виконавчого комітету Вінницької міської ради Кріпак О.М. оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення суду скасу-вати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному об-сязі. Скаржниця посилається на винесення оскаржуваного судового рішення з грубими порушеннями норм матеріального права, за висновків суду, що не від-повідають фактичним обставинам справи ( т. 2, а. с. 17-22 ).

21 серпня 2019 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив пред-ставника позивачки адвоката Корнійчука Д.А. на апеляційну скаргу представ-ника Виконавчого комітету Вінницької міської ради Кріпак О.М. ( т. 2, а. с. 50-59 ). Представник позивачки вважає апеляційну скаргу необгрунтованою, та-кою, що вводить суд в оману щодо фактичних обставин справи, та не підлягає задоволенню. Виклавши аналогічні у позовній заяві обставини, представник на-голошує, що ОСОБА_1 після реєстрації 27 жовтня 2016 року шлюбу із ОСОБА_6 почала проживати у спірній квартирі, де мешкав її чоловік. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька ОСОБА_9 . Позивачка прожи-ває в помешканні як член сімї квартиронаймача ОСОБА_4 , що підтвер-джується, зокрема, показами допитаних судом свідків. При цьому зроблено по-силання на норми статей 64, 65 ЖК УРСР та наголошено, що позивачка як дру-жина члена сімї квартиронаймача повинна визнаватися членом сімї самого квартиронаймача. Факт проживання ОСОБА_1 з донькою в квартирі АДРЕСА_1 підтверджується оплатою комуналь-них платежів за останні два роки, двома актами сусідів, показами свідків. Крім іншого у відзиві зазначається, що позивачка знята з реєстрації в будинку бать-ків по АДРЕСА_3 , де вона не проживала. 01 лютого 2019 року позивачка не змогла потрапити у спірну квартиру, оскільки замок вхідних дверей був змінений, сама квартира опечатана. Пославшись на практику Євро-пейського суду з прав людини, яку представник позивачки вважає преюдиці-альною для вирішеня цього спору, адвокат Корнійчук Д.А. просить залишити апеляційну скаргу представника відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі представника скаржника ОСОБА_11 , заперечення на апеляційну скаргу пози-вачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Корнійчука Д.А., дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевірив-ши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах до-водів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що відповідно до копії ордера на житлове приміщення № НОМЕР_1 , виданого 22 липня 1993 року на підставі рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від липня 1993 року № 475, сім`ї ОСОБА_4 у складі трьох осіб ( во-на, чоловік ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 ) надано житлове примі-щення у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 28,0 кв.м., житловою пло-щею 14,9 кв.м. Особовий рахунок даного помешкання був оформлений на квар-тиронаймача ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 09 червня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Гайсинського ра-йонного управління юстиції Вінницької області видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 . ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , видане 02 грудня 2015 ро-ку Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого 27 жовтня 2016 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, у цей день ОСОБА_6 та позивачка ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, про що 26 липня 2018 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Го-ловного територіального управління юстиції у Вінницькій області видане сві-доцтво про смерть серії НОМЕР_5 .

Спірне помешкання на даний час ніким не приватизоване. Рішенням Вико-навчого комітету Вінницької міської ради від 17 січня 2019 року № 131 «Про зміну договору найму жилих приміщень» ОСОБА_1 відмовлено в укла-денні договору найму у державному житловому приміщенні на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з від-сутністю на те законних підстав, а саме через ненадання заявницею повного пе-реліку документів, відсутність реєстрації та непроживання за вказаною адре-сою, відсутність ордера як єдиної підстави для вселення в житлове приміщення.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, пославшись на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ра-тифіковану Законом України від 07 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвен-ції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, Першого про-токолу та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 Конвенції», яка є частиною національного законодавства України, практику Європейського суду з прав людини як дже-рело права, на норми статей 16, 29, 310 ЦК України, статей 61, 63, 64, 65 ЖК УРСР, враховуючи роз`яснення пункту дев`ятого постанови Пленуму Верхов-ного Суду України від 12 квітня 1985ьроку № 2 «Про деякі питання, що виник-ли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», пункту п`ят-надцятого постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», дійшов висновку, що тривалий час проживання особи в житлі незалежно від правового режиму цього житла є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про за-хист прав людини і основоположних свобод. Позивачка з огляду на фактичні обставини справи, показання допитаних свідків не проживала за адресою своєї реєстрації, а оскільки у спірній квартирі був зареєстрований її чоловік, то це по-мешкання було постійним місцем проживання сімї з часу її створення у жовтні 2016 року, в якій народилася донька, у зв`язку з чим позивачка набула права ко-ристування спірним житлом. Суд зауважив, що чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_12 ОСОБА_7 за життя безспірно був членом сім`ї наймача квартири, що не пе-рекреслюється навіть тією обставиною, за якої ОСОБА_6 протягом три-валого часу не переоформив у встановленому порядку на себе права наймача після смерті матері ОСОБА_4 Позивачка вселилася у спірну квартиру в якості дружини члена сімї наймача, тому оспорити її право на продовження ко-ристування помешканням після смерті чоловіка не убачається можливим.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки він є вірним, обєктивним, справедливим, зробленим з урахуванням усіх фактичних обставин справи; суд правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що їх регулюють, не пору-шив вимог процесуального законодавства.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник Виконавчого ко-мітету Вінницької міської ради Кріпак О.М. наголошує, що оскаржуване судове рішення крім хронологічного викладу обставин та документів у цій справі не підкріплене нормами чинного законодавства, а ті норми, на які суд послався у рішенні, не мають відношення до предмету спору; суд виклав суперечливі у своєму обгрунтуванні мотиви задоволення вимог позивачки. Скаржниця під-креслює, що покійний чоловік ОСОБА_1 за життя вважався членом сім`ї квартиронаймача ( своєї матері ), однак сам не був квартиронаймачем через не переукладення договору найму помешкання. Позивачка жодного дня не прожи-вала у спірній квартирі з квартиронаймачем, вселилася у цю квартиру не у від-повідності до встановленого законом порядку, вона не є особою, яка потребує поліпшення житлових умов, оскільки не перебуває на квартирному обліку з ме-тою отримання житла. Крім вказаного у скарзі зазначається про недоведеність ОСОБА_1 свого проживання у спірній квартирі, а представлені нею су-ду акти з цього питання повинні оцінюватися критично, оскільки в них містить-ся суперечлива інформація, а підписи осіб ніким не посвідчені. Скаржниця кри-тикує покази допитаних судом свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , обставини щодо спроби ОСОБА_6 здійснити приватизацію займаного житла та спадкування позивачкою майна після смерті подружжя. У скарзі стверджується про постійне проживання ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_3 , фіктивність намірів батьків позивачки продати цей будинок. Скарж-ниця наголошує, що суд фактично розподілив вільну квартиру, що є власністю територіальної громади м. Вінниці, позивачці, яка не потребує поліпшення жит-лових умов. Остання надавала помешкання в найм. Ордер на вселення в спірне житло на ім`я ОСОБА_1 не видавався, тому відсутні підстави для укла-дення з нею договору найму цієї квартири. На думку скаржниці суд, ухвалю-ючи оскаржуване рішення, перебрав на себе повноваження органу місцевого са-моврядування щодо розподілу житла. Представник Виконавчого комітету Він-ницької міської ради в апеляційній скарзі просила скасувати оскаржуване рі-шення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовної заяви Ши ОСОБА_15 у повному обсязі.

З доводами апеляційної скарги погодитися не можна, оскільки вони спро-стовуються змістом самого оскаржуваного судового рішення. Як і скаржниця у своїй апеляційній скарзі суд обгрунтовував своє рішення нормами статей 61, 63 - 65 ЖК України, вказуючи, що під час вирішення спору про право користуван-ня жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, зокрема, чи дотримано встановленого порядку при їх вселенні та чи була наяв-на згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи було це приміщення постійним міс-цем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне гсоподарство, три-валість їхнього проживання. Суд зважив на ту обставину, що наявність чи від-сутність прописки ( реєстрації ) у спірному приміщенні самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за осо-бою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Як уже згадувалося, подружжя позивачки ОСОБА_16 безспірно був членом сім`ї наймача квартири АДРЕСА_1 , своєї матері за її життя. Після її смерті у 2008 році аж до власної смерті в липні 2018 року ОСОБА_6 проживав, був за-реєстрований і реально користувався вказаним житлом. Протягом вказаних де-сяти років питання щодо незаконності його проживання у квартирі, реального виконання ним функцій наймача помешкання, враховуючи відсутність заборго-ваності з оплати спожитих житлово-комунальних послуг, ніколи не порушува-лися, ніким не оспорюються. 27 жовтня 2016 року ОСОБА_6 створив власну сім`ю, зареєструвавши шлюб з позивачкою, у них у 2017 році народила-ся донька. У цій цивільній справі не виникло та не фігурує жодних будь-яких обставин щодо проживання сім`ї ОСОБА_8 деінде як не у спірному помеш-канні. Не існує й інших безспірних доказів проживання позивачки у будинку батьків по АДРЕСА_3 окремо від чоловіка. Більше того, комісія відповідача намагалася виселити позивачку з малолітньою донькою із спірної квартири, але фактично через спірність питання таке виселення 04 січня 2019 року не відбулося.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 грунтується насамперед на положеннях Конвенції про захист прав людини і ос-новоположних свобод, усталеній практиці Європейського суду з прав людини ( справа «Барклі проти Сполученого Королівства» від 25 вересня 1996 року ). Крім іншого суд прийняв до уваги покази свідків - мешканців будинку АДРЕСА_4 , допитаних під присягою в судовому засіданні: ОСОБА_17 , члена правління ОСББ цього будинку ОСОБА_14 , які надали покази щодо проживання позивачки з малолітньою донькою у спірному помешканні, та акти, складені як цими свідками, які підтвердили свої покази безпосередньо суду, так і аналогічні пояснення сусіда ОСОБА_13 . Суд зазна-чив, що твердження сторони відповідача про користування ОСОБА_1 житлом своїх батьків грунтується лише фактом реєстрації позивачки до січня 2019 року у будинку АДРЕСА_3 , інших доказів такій обставині суду не представлено.

Суд вірно виходив з того, що у цій справі існують такі фактичні обставини щодо проживання позивачки з чоловіком у спірній квартирі однією сім`єю, в якій народилася спільна дитина на даний дворічного віку, які є достатньою під-ставою для того, аби вважати це помешкання належним членам сім`ї, які пере-жили свого чоловіка та батька. Інше б розцінювалося Європейським судом з прав людини як втручання у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Таким чином слід погодитися з висновками суду першої інстанції щодо за-конності й обгрунтованості задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_18 .

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведен-ня може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практи-кою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чи-ном зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлума-чити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року ).

Європейський суд з прав людини ззаначив, що рішення національного суду повинного містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні ас-пекти доводів сторони ( рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30 ). Це правило не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, викорис-таний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто під-тримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх ( параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить до-цільним повторювати мотиви вірного рішення суду першої інстанції, а вважає достатнім їх підтримати у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні суду, не дають підстав визнати це рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесу-ального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи. Оскаржуване судове рішення є законним, обґрунтованим, тому апеляційну скаргу представника відповідача слід залишити без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріаль-ного і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляцій-ний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача Виконавчого комітету Він-ницької міської ради Кріпак Олени Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , до Вінниць-кої міської ради, її виконавчого комітету про визнання права користування жи-лим приміщенням, зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач Т.О. Денишенко

Судді М.В. Матківська

І.М. Стадник