ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року

м. Черкаси

Справа № 707/16/19 Провадження № 22-ц/793/815/19

Категорія: 304020000

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

головуючого: Василенко Л.І.

суддів: Єльцов В.О., Карпенко О.В.

секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2019 року (ухвалене в приміщенні Черкаського районного суду Черкаської області під головуванням судді Морозова В.В. о 15:07) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

08 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить 1/3 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Інші частки домоволодіння належали відповідачам по 1/3 кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 , після якого вона прийняла спадщину за заповітом, а саме житловий будинок за вищевказаною адресою.

Діти ОСОБА_4 від попереднього шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_2 у судовому порядку оскаржили заповіт. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2001 року було затверджено мирову угоду про визнання права власності на спадкове майно за трьома спадкоємцями в рівних долях по 1/3 частині вказаного житлового будинку з надвірними спорудами кожному. Вказана ухвала після оскарження в апеляційному та касаційному порядку залишена в силі.

22 липня 2011 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом та зареєструвала за собою право власності на все домоволодіння.

В подальшому рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24 листопада 2011 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 05 березня 2012 року, свідоцтво про право на спадщину визнано частково недійсним.

16 квітня 2015 року ОСОБА_3 - донька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 01 липня 2015 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2015 року, за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/3 частину спірного домоволодіння.

Нещодавно позивач дізналася про те, що ОСОБА_3 подарувала належну їй 1/3 частину зазначеного домоволодіння ОСОБА_2 на підставі договору дарування житлового будинку від 26 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Віріч І.Н.

Зазначала, що земельна ділянка, на якій розташоване спірне домоволодіння, жодному з його співвласників не належала, кадастровий номер їй не присвоєно, тобто земельна ділянка не сформована.

Вважає, що істотною умовою договору дарування має бути кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння та її розмір. Перед тим, як відчужувати у будь-який спосіб і на будь-чию користь частину зазначеного домоволодіння, обов`язковим є формування земельної ділянки, на якій воно розташовано, присвоєння їй кадастрового номеру. Оскільки цього не було зроблено, права та інтереси позивача щодо належного оформлення, а в подальшому і набуття у власність земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, порушено.

Враховуючи, що в договорі дарування відсутні такі істотні умови, як кадастровий номер та розмір земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 26 жовтня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Віріч І.Н., зареєстрованого в реєстрі за № 809.

Відшкодувати судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довела суду, що укладанням означеного договору дарування порушились її законні права та інтереси. Суд не погодився з доводами позивача, оскільки надані докази та пояснення не можуть слугувати підставою визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку від 26.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Віріч І.Н., зареєстрованого в реєстрі за № 809.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 25 квітня 2019 року, представник ОСОБА_1 вважаючи, що оскаржуване рішення є таким, що ухвалене внаслідок невірного застосування норм матеріального права та з порушення норм процесуального права, просила суд рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а саме визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 26 жовтня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Віріч І.Н., зареєстрований в реєстрі за № 809 та відшкодувати позивачеві судові витрати.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірне домоволодіння як об`єкт нерухомого майна належить саме до складних речей і у разі відчуження у будь-який спосіб його частини, - будинку, у відповідній частині відчужуються права на користування земельною ділянкою на якій він розташований.

Зазначає, що згідно положень ст. 377 ЦК України, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю чи споруду є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти. Міністерство юстиції України листом від 18 травня 2018 року № 19765/14673-33-18/83, прямо вказало, що кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю чи споруду, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації, є істотною умовою договору.

Однак, на думку скаржника, суд не дослідив та не надав оцінку в оскаржуваному рішенні вищевказаним положенням чим грубо порушив норми процесуального права.

Вказує, що для реалізації прав суб`єктів спільної часткової власності на нерухоме майно, частки в праві на земельну ділянку, на якій розміщений набутий у власність об`єкт нерухомості, земельна ділянка має набути ознак об`єкта права власності, що в даному випадку не було здійснено. Саме тому, до формування земельної ділянки, будь-які права відносно неї не можуть бути відчужені у будь-який спосіб, що не було враховано судом першої інстанції.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 06 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 08 травня 2019 року розгляд апеляційної скарги призначено на 22 травня 2019 року на 11:30 год. з повідомленням учасників справи про дату, час і місце розгляду справи.

Фактичні обставини справи

Відповідно до рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 01 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2015 року, за ОСОБА_3 визнано право власності в порядку спадкування на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 10-14).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 17 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 01 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2015 року залишено без змін (а.с. 15-16).

Згідно з договором дарування житлового будинку від 26 жовтня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Віріч І.Н., зареєстрованим у реєстрі за № 809, ОСОБА_3 передала безоплатно у власність належну їй, а ОСОБА_2 , прийняв 1/ 3 частку в праві власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №144904387, від 12 листопада 2018 року (а.с. 8, 68).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду Черкаської області

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Поняття права власності регламентовано ст. 316 ЦК України, так правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном - ч. 1 ст. 317 ЦК України.

Згідно до ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України визначено, зокрема, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

У відповідності до п. 1, п. 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші право чини; інші юридичні факти.

За ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У свою чергу, згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалась на ту обставину, що у спірному договорі дарування не вказано кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння та її розмір, що є істотною умовою договору дарування, тому вважає його недійсним та таким, що порушує її права, а саме її права щодо належного оформлення, а в подальшому і набуття у власність, земельної ділянки, на якій розташовано спірне домоволодіння.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За правилом ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

За змістом ч. 2 ст. 377 ЦК України та ч. 6 ст. 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Статтею 38 ЗУ «Про державний земельний кадастр» передбачено, що отримання витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку є обов`язковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки.

Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані.

Таким чином, у договорі дарування (або іншому договорі про відчуження) будинку (будівлі, споруди) повинно бути позначено кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2018 року у справі № 604/917/15-ц.

У той же час встановлено, що житловий будинок відчужено не як цілісний об`єкт, а частиною (1/3 частку у праві власності), що не заборонено законом та не передбачає необхідності зазначати в договорі відчуження частини будинку кадастрового номера земельної ділянки.

Окрім того, нормами чинного законодавства України не передбачено заборони відчуження нерухомого майна, у тому числі відчуження його частинами, без відчуження земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Водночас, згідно до п. 2 перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Стаття 2 ЦПК України, передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (ст. 55 КУ).

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є співвласницею (1/3) домоволодіння АДРЕСА_1 , проте вона не є стороною оскаржуваного договору дарування та не зазначає, яким чином, з підстав зазначених у позові, порушені її права як співвласника.

До укладення спірного договору ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_2 у порядку спадкування стали співвласниками будинку в рівних частках, а саме по 1/3 частині домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі ухвали Черкаського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2001 року, а ОСОБА_3 в подальшому стала власником 1/3 вищевказаного домоволодіння згідно рішення Черкаського району Черкаської області від 01 липня 2015 року.

Згідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди.

Даних про те, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , після набуття кожним з них права власності на належну їм частину житлового будинку, здійснювали дії по розподілу житлового будинку, розподілу земельної ділянки та її приватизації матеріали справи не містять.

Водночас вчинення приведених дій є їх правом, а не обов`язком.

При цьому, згідно з п. 12 оскаржуваного договору земельна ділянка, на якій розташований будинок з господарськими спорудами, не є власністю дарувальника, ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою Червонослобідської сільської ради № 6024 від 22 жовтня 2018 року (а.с. 68).

Відповідно до довідки Червонослобідської сільської ради № 6024 від 22 жовтня 2018 року, земельна ділянка, розміром 0,15 га не приватизована (а.с. 85).

Отже, на момент укладення спірного договору власником земельної ділянки є територіальна громада с. Червона Слобода Черкаського району Черкаської області, спірним договором питання про права та обов`язки на земельну ділянку вирішено не було та не покладено ніяких обов`язків чи звуження прав співвласників будинку, зокрема і позивача.

Відповідно до ст.ст. 77 - 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відносно доводів апеляційної скарги щодо невірного посилання на позицію, викладену в постанові Верховного Суду України за № 6-2225цс16 від 12 жовтня 2016 року, яка взагалі не може бути застосована до даного спору, то апеляційний суд виходить з наступного.

Вищевказана постанова стосується правовідносин щодо припинення права користування земельною ділянкою у зв`язку із відчуженням частини споруд, що на ній розташовані, однак судом проаналізовані та досліджені обставини справи, подані докази, надана їм вірна правова оцінка та застосовані норми права, які регулюють саме ті правовідносини, які виникли між сторонами, тому посилання на дану постанову не свідчить про неправильність висновків суду першої інстанції по суті спору.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування частини житлового будинку недійсним, оскільки порушень законних прав позивача у зв`язку з відсутністю у цьому договорі умови щодо кадастрового номера земельної ділянки не встановлено, а вказана істотна умова не впливає на права чи інтереси як сторін договору дарування, так співвласника житлового будинку (позивача).

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, перевіривши наявні матеріали справи, доводи апеляційної скарги дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими, спростовуються встановленими обставинами та матеріалами справи і підстав для скасування оскаржуваного рішення суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 258, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 червня 2019 року.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: О.В. Карпенко

В.О. Єльцов