Справа № 473/857/19
УХВАЛА

іменем України

"04" червня 2019 р. м. Вознесенськ

Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої - судді Висоцької Г.А.

при секретарі - Радєвій Н.В.

за участю позивача - ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2 ,

відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська в порядку спрощеного провадження цивільну справу № 473/857/19 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2019 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача -1 ОСОБА_3 , відповідача -2 ОСОБА_5 , відповідача -3 ОСОБА_4 в якому просить визнати недійсним договір нежитлового приміщення площею 68 кв. м., розташованого по АДРЕСА_2 від 01.07.2012 року, укладеного між ОСОБА_3 , та ОСОБА_7 , посилаючись на порушення його права власності, як співвласника зазначеного нежитлового приміщення на час укладення договору.

Ухвалою від 28.02.2019 року позовна заява залишена без руху для виконання вимог ст. 175, 177 ЦПК України.

11.03.2019 року представником позивача ОСОБА_2 подано заяву в якій вимоги відповідно до ухвали суду від 28.02.2019 року були виконані.

Ухвалою суду від 11.03.2019 року позовну заяву прийнято до провадження, призначено до слухання в порядку спрощеного позовного провадження на 02.04.2019 року.

11.04.2019 року представником позивача ОСОБА_2 подано клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, і ухвалою суду від 04.06.2019 року воно задоволено, оскільки в оспорюваному договорі оренди зазначається, що орендоване приміщення орендар має намір використовувати у своїй підприємницькій діяльності тому відповідачем у справі як суб`єкт господарювання, відповідно до відомостей Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - є фізична особа - підприємець ОСОБА_3.

Зважаючи на задоволення клопотання сторони позивача, наявність двох сторін в оспорюваному договорі - фізичних осіб - підприємців: орендодавця ОСОБА_7 та орендатора- ОСОБА_3, предметом оренди є нежитлове приміщення площею 68 кв. м., за адрессою АДРЕСА_2 , яке використовується в підприємницькій діяльності і суд вважає, що до початку розгляду справи по суті необхідно закрити провадження по даній справі через її невідповідність вимогам предметної підсудності відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 вважають що позов має розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Відповідач - ОСОБА_3 зазначив, що йому краще аби дана справа розглядалася у Вознесенському міськрайонному суді Миколаївської області.

Відповідач ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Вуїв О.В. заперечували проти закриття провадження у справі з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки сторонами у справі є і фізичні особи.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, вважає, що провадження по даній справі слід закрити виходячи з наступного.

13.11.2018 року ОСОБА_3 звернувся до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_9 , та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі- продажу Ѕ частки нежитлового приміщення площею 128.4 кв. м., розташованого по АДРЕСА_2 від 09.10.2018 року, посилаючись на порушення його переважного права на придбання даного майна, як орендаря, також просив перевести на нього права та обов`язки покупця за цим договором.

Провадження по даній справі № 473/4414/18 було відкрито 14.11.2018 року, а 08.02.2019 року ОСОБА_1 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки він, як і ОСОБА_5 співвласники нерухомого майна (кожен, по 1/2 частки нежитлового приміщення площею 128.4 кв. м., розташованого по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_10 (свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку нежитлового приміщення, площею 128.4 кв. м. за зазначеною адресою).

ОСОБА_5 спадкоємець ОСОБА_7 (свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку нежитлового приміщення, площею 128.4 кв. м. за зазначеною адресою).

ОСОБА_7 та ОСОБА_10 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.11.2007 року спільно володіли, кожен по 1/2 частки нежитлового приміщення площею 128.4 кв. м. за вказаною адресою.

Третя особа - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в якому просить визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення площею 68 кв. м., розташованого по АДРЕСА_2 Миколаївської області від 01.07.2012 року, укладеного між ОСОБА_3 , та ОСОБА_7 , посилаючись на порушення права власності, спадкодавця ОСОБА_10 зазначеним нежитловим приміщенням на час укладення договору (01.07.2012 року) ( провадження №- 473/857/19), позаяк орендодавець не був власником нерухомого майна площею 68 кв.м, а був співвласником, разом із ОСОБА_10 по Ѕ частки нежитлового приміщення площею 128.4 кв. м., тобто не міг розпоряджатися предметом оренди і договору про порядок користування спільним майном між співвласниками не було укладено.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтею 2 ГК України унормовано, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Відповідно до положень ч 1 та 2 ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонамиякого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першоїстатті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до норм чинного ЦПК Україниу порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України(стаття 17; далі -КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі -ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України(далі -КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення(далі -КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Отже з огляду на те, що між ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_3 01.07.2012 року було укладено господарський договір - договір оренди нежитлового приміщення, незалежно від того чи є на час подання позову позивач ОСОБА_1 в статусі ФОП, дана справа підлягала та підлягає розгляду господарським судом в порядку господарського судочинства відповідно до ст. 20 ГПК України чинної редакції ГПК.

Крім того сторонами оспорюваного договору оренди від 01.07.2012 року ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_3 було обумовлено, що у разі виникнення розбіжностей сторони можуть звертатися до господарського суду ( п. 6.2)

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України,статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону Українивід 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Відтак, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус субєкта підприємницької діяльності, якщо ці спори, повязані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалась за зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Згідно п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність акриття провадження у даній цивільній справі.

Керуючись ст. ст. 4-5, 11-13,76-83, 258 - 260 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним - закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали виготовлено 10.06.2019 року.

Суддя Висоцька Г.А.