Постанова

Іменем України

13 червня 2019 року

м. Київ

справа № 234/14326/15

провадження № 61-24039св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2016 року у складі судді Ткачової С. М. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів Никифоряка Л. П., Новікової Г. В., Біляєвої О. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь Ѕ частину витрат по сплаті комунальних послуг, як із співвласника квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 10 182,14грн за період з серпня 2012 року по серпень 2015 року.

Позов мотивовано тим, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Зсерпня 2012 року по серпень 2015 року позивач сплатила комунальних платежів на загальну суму 20 364, 27 грн. Відповідач участі в утриманні майна не приймає, комунальні послуги не оплачує, що є підставою для стягнення з останнього на користь позивача вартості Ѕ частини сплачених нею коштів за вказаний період у розмірі 10 182, 14 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки і арифметичної помилки, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 25 січня 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на корсить ОСОБА_1 частину витрат по сплаті комунальних послуг за квартиру за період з січня 2014 року по серпень 2015 року у сумі 3178,21 грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що відповідач є співвласником 1/3 частки квартири та на нього законом покладено обов`язок брати участь у витратах по утриманню спільного з позивачем майна, зокрема щодо оплати комунальних послуг, які надаються до цієї квартири.

Відповідач брав участь в утриманні квартири в період з серпня 2012 по січень 2014 року, оскільки в квитанціях про сплату комунальних послуг зазначено його прізвище, тому підстави для стягнення коштів за цей період не вбачається.

Суди дійшли висновку, що оскільки позивачем сплачувались житлово-комунальні послуги з утримання квартири, яка перебуває у спільній власності з відповідачем, з січня 2014 року по серпень 2015 року, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню частка сплачених комунальних платежів за вказаний період відповідно до його частки (1/3 частини), а також з урахуванням нарахування комунальних платежів по кількості зареєстрованих в квартирі осіб, у розмірі 3178,21 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні заявлених нею позовних вимог та, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення в оскаржуваній частині та задовольнити позов у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що відповідач має нести відповідальність за утримання спільного майна на рівні Ѕ частини витрат, а не 1/3 частину, оскільки у вказаній квартирі проживають і зареєстровані їх спільні неповнолітні діти, за яких відповідач також має нести витрати по сплаті комунальних послуг.

Висновки судів попередніх інстанцій про те, що сплата за комунальні послуги за дітей є додатковими витратами в розумінні положень статті 185 СК України є необґрунтованими, оскільки сплата комунальних послуг до таких витрат не відноситься.

Заявник посилається на те, що висновки судів щодо періоду, за яких підлягає стягненню частина сплачених позивачем комунальних послуг, не відповідають обставинам справи, оскільки є доведеним факт, що відповідач не проживав у спільній квартирі з травня 2012 року та жодних оплат комунальних послуг не здійснював. У зв`язку з наведеним, подані нею квитанції, навіть із зазначенням прізвища відповідача, свідчать про проведення відповідних оплат саме позивачем.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення оскаржуються позивачем виключно в частині відмови у задоволенні заявлених нею позовних вимог, у зв`язку з чим, Верховний Суд переглядає їх в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів касаційної скарги.

В іншій частині, зокрема щодо стягнення з відповідача 3178,21 грн понесених позивачем витрат на оплату комунальних послуг, судові рішення сторонами не оскаржуються, тому колегія суддів не вдається до оцінки і аналізу правильності висновків судів у цій частині.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 322 ЦК Українивласник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 360 ЦК Українипередбачає зобов`язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Таким чином, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які виконали солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотної вимоги - регрес).

Судами встановлено, що сторони є співвласниками оспорюваної квартири (по 1/3 частини кожний) і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Під час розгляду справи, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, суди попередніх інстанції правильно виходили з того, що позивач належними і допустимими доказами не довела факт здійснення оплати комунальних послуг за квитанціями за період з серпня 2012 по січень 2014 року нею одноособово, з урахуванням того, що у квитанціях за вказаний період зазначено саме відповідача у якості платника і доказів на підтвердження того, що кошти вносились не ним (або не за його дорученням - іншою особою), суду не надано. При цьому, у квитанціях про оплату комунальних платежів з січня 2014 року платником вказується позивач.

Посилання позивача на те, що відповідач в суді першої інстанції визнавав факт несплати ним будь-яких платежів за комунальні послуги в період часу з серпня 2012 по січень 2014 року були предметом перевірки апеляційним судом та не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

З урахуванням встановлених обставин та належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог позивача за період з серпня 2012 по січень 2014 року.

Суди правильно виходили з того, що проживання в квартирі неповнолітніх дітей відповідача та обов`язок батька утримувати неповнолітніх дітей, які проживають з матір`ю в спірній квартирі, не зумовлює виникнення зобов`язання у співвласника брати участь у витратах на утримання майна у більшому розмірі, а не відповідно до своєї частки.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано вирахував частину витрат по сплаті комунальних послуг, які підлягають стягненню з відповідача за період з січня 2014 року по серпень 2015 року, пропорційно до належної йому 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру, та які нараховані по указаній квартирі за кількістю зареєстрованих в ній осіб і розміру квартири, без урахування послуг, які сплачені за лічильниками споживання.

Висновки суду по суті вирішення спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем належним чином.

Доводи позивача зводяться до необхідності здійснення переоцінки доказів та встановлення на підставі цієї оцінки обставин саме у тому контексті, як їх розуміє позивач.

Разом з тим, в силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, а також до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська