22-ц/804/1662/19
242/1163/19

Суддя-доповідач Гаврилова Г.Л.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 242/1163/19

Номер провадження 22-ц/804/1662/19

11 червня 2019 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря Єфремової О.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач акціонерне товариство "Українська залізниця",

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2019 року, у складі судді Черкова В.Г.

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку згідно ст.44 КЗпП України та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позову зазначила, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 17.07.2017 р. була звільнена у зв`язку із скороченням штату. В день звільнення розрахунок проведено не було. До теперішнього часу заборгованість із заробітної плати не виплачена. Просила стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст.44 КЗпП України у сумі 15852,74 грн. та суму середнього заробітку за період затримки з 18.07.2017 р. по 27.02.2019 р. 85982,82 грн. та донарахувати по день фактичного розрахунку.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку згідно ст.44 КЗпП України та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст..44 КЗпП України у сумі 15852,74 грн. В решті вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір в доход держави у розмірі 768,40 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ПАТ «Українська залізниця» подала апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2019 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку в сумі 15852,74 грн скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог у зазначеній частині відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на момент звільнення позивач працювала в Донецькій дирекції залізничних перевезень РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», але місцезнаходження будівлі, де вона працювала, знаходилось на території проведення антитерористичної операції, яка не контролюється Українською владою. Так виробнича діяльність на непідконтрольній території була припинена. В зв`язку з відсутністю первинної бухгалтерської документації на підконтрольній Україні території, не має можливості підтвердити заборгованість по заробітній платі, вважає, що не є належним, допустимим та достовірним доказом на підтвердження заявлених позовних вимог, надані позивачем не засвідчені належним чином копії розрахунків заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року. Також судом першої інстанції не враховано науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України за 2018 року №126/2/21-10.2 про наявність форс-мажорних обставин, які свідчать про відсутність вини підприємства у невиконанні трудового законодавства та унеможливлюють своєчасну виплату заробітної плати.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Позивач своїм правом на подання відзиву не скористалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Однак вказаним вимогам рішення суду першої інстанції , в частині, що переглядається, не відповідає.

Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки, ОСОБА_1 на підставі наказу № 96/ос від 09серпня 2012 року була прийнята до Лінейно-виробничої ділянки зв`язку Ясинувата.

Відповідно до запису №6,7 трудової книжки 08 липня 2016 року «Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Згідно із копією наказу начальника дирекції структурного підрозділу «Донецької дирекції залізничих перевезень» № 236/ДНД від 17 березня 2017 року у всіх працівників виробнихих підрозділів дирекції з 20 березня 2017 року був встановлений початок простою. (а.с.29)

Згідно наказу від 10 липня 2017 року № 8866/ДН-ОС ОСОБА_1 було звільнено з Виробничого підрозділу «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку» у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. (а.с.21)

Відповідно до розрахунків, заборгованість по заробітній платі складається: за травень 2017 року в сумі 2850,81 грн., за березень 2017 р. в сумі 3884,58 грн., за квітень 2017 р. в сумі 2912,85 грн., за липень 2018 р. в сумі 7430,75 грн. (до цієї суми входить сума вихідної допомоги без врахування податків 5425,31 грн., компенсація за невикористану відпустку без врахування суми податків 3346,28 грн.), за червень 2017 р. 573,75 грн., а всього 17652,74 грн. Оскільки ОСОБА_1 у позовній заяві зазначено про часткову оплату заборгованості у сумі 1800,00 грн., то до сплати вона визначила суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 15852,74 грн. (а.с.22-26).

Доказів, що заборгованість була в іншій сумі сплачена, чи погашена, відповідачем ПАТ «Українська залізниця» суду не надано.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку в розмірі 15852,74 грн. суд першої інстанції виходив з того, що остання перебувала з відповідачем в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо виплати позивачу заробітної плати за період з 18 липня 2017 року по 27 лютий 2019 року, чим порушив вимоги ст . 117 КЗпП України.

Обгрунтовуючи судове рішення в частині задоволення позову про стягнення заробітної плати та її складових, суд зважував на таке.

Структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснює господарську діяльність на підконтрольній Україні території, починаючи з квітня 2016 року, а позивача звільнено 17 липня 2017 року.

При цьому суд відхилив посилання відповідача про неможливість вивезти первинні документи, як підстави для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат належних працівникові, а так саме вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. Втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Крім того, суд вважав, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами відомості, наведені у документах, наданих позивачем, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них, є недостовірними.

З таким висновком апеляційний суд не може погодитись з наступних підстав.

ПАТ «Укрзалізниця», правонаступником якого є АТ «Укрзалізниця», є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (пункт 1). Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Відповідно до ст. 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 ст. 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правила, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Стаття ст. 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи (ч.1 ст.83 КЗпП України).

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Відповідно до ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використання робочого часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій ст.81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у ч.1 ст.76 ЦПК України. Так доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст.ст.77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до наказу Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 645-НЗ-1 від 28 квітня 2017 року з 17 липня 2017 року вилучено зі складу регіональної філії «Донецька залізниця» структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» та виробничі підрозділи, які підпорядковані структурному підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», зокрема виробничий підрозділ «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку» (а.с.11-13).

Згідно із копією наказу начальника дирекції структурного підрозділу «Донецької дирекції залізничих перевезень» № 236/ДНД від 17 березня 2017 року у всіх працівників виробнихих підрозділів дирекції з 20 березня 2017 року був встановлений початок простою. (а.с.29)

Зазначеним наказом на час простою встановлено щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов`язано всіх працівників виробничого підрозділу, які знаходяться на простої, з`являтися на свої робочі місця, розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої», визначені відповідальних осіб за облік працівників, які знаходяться на простої. Вирішено оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. ( а.с.29,30)

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати заробітної плати, застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України, яким тимчасово до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського комплексу заходів від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької і Луганської областей шляхом залізничного сполучення.

Виробничі підрозділи Регіональної філії «Донецька залізниця», а саме: Донецька дирекція залізничних перевезень, у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення діяльності з 15 березня 2017 року (дати введення в дію вищевказаного рішення Ради національної безпеки і оборони України) припинили виконання своїх функцій із забезпечення перевізного процесу.

У зв`язку з захопленням 17 березня 2017 року невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьку, у відповідача з 17 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої) до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

За цим фактом за заявою відповідача від 20 березня 2013 року порушено кримінальне провадження № 0000286 за ознаками статті 341 КК України «Захоплення державних або громадських будівель чи споруд».

Висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв`язку із цим антитерористичної операції). Із фактичним захопленням з 17 березня 2017 року адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьку (дати фактичного захоплення невстановленими озброєними особами виробничих та адміністративно-інформаційних потужностей підприємства) відповідач, у тому числі, фактично втратив доступ до первинних документів, на підставі яких має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, відпускних та ін., що підлягають до виплати на користь робітників як поточних виплат, так і виплат у день звільнення, та, будучи позбавленим можливості користуватися своїми коштами, здійснювати відповідні виплати, а також будь-які інші юридично значимі правові дії, на підставі яких могли б виникати чи припиняти свою дію певні правовідносини.

Втрата контролю і доступу ПАТ «Укрзалізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться на території міста Донецька Донецької області і Донецької області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, у тому числі до первинних документів з обліку трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року, коли фактично вийшло з під контролю управління вищезазначеними структурними підрозділами і виробничими потужностями, що були закріплені за ним, а таким чином і припинене провадження господарської діяльності, знівелювала можливість ПАТ «Укрзалізниця» виконати зобов`язання згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України (а.с. 54-70).

Заперечуючи проти позову та в апеляційній скарзі відповідач вказує на неможливість здобуття документів про заборгованість і її виплату працівникам через захоплення підприємства, ОСОБА_2 акумульована вся документація щодо роботи позивача, як то підтверджено і Науково-консультативним висновком Торгово-промислової палати.

Внаслідок захоплення виробничих потужностей підприємства озброєними формуваннями, що роботодавець не міг передбачити чи відвернути, через що господарська діяльність підприємства на території м. Донецька не відбувалась, відсутності первинної документації щодо фактичної роботи позивача на підприємстві після 16 березня 2017 року, явка на робоче місце та знаходження на роботі до кінця робочого дня з 20 березня 2017 року, відповідно до наказу від 17 березня 2017 року № 236/ДНД до її звільнення з підприємства, нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату за спірний період на даний час немає підстав.

До теперішнього часу первинна документація щодо трудових відносин з позивачем до відповідача не надходила.

Достовірність поданих позивачем документів не підтверджена.

В обґрунтування позовних вимог позивачем долучено копії трудової книжки, наказу про її звільнення, розрахункових листків за період березень - липень 2017 року . (а.с.17-26).

Перелічені вище копії документів, як належні докази були покладені в основу судового рішення, і на підставі яких суд дійшов висновку, що витребувані позивачем суми заборгованості були фактично нараховані та підлягають виплаті позивачу, з чим колегія суддів не може погодитись, оскільки надані ОСОБА_1 докази не відповідають вимогам ст.95 ЦПК України.

Ведення табелю обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентуються наказом Держкомстату України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу (типова форма № П-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, в т.ч. надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи. Заповнений Табель підписує відповідальна особа (бухгалтер, кадровик або табельник) чи керівник структурного підрозділу. Належно оформлений Табель і засвідчений підписами осіб, відповідальних за його заповнення (відповідність наказам, розпорядженням тощо) працівник із відділу кадрів також підписує Табель і передає його до бухгалтерії для нарахування заробітної плати.

Тобто табель - це первинний документ для обліку відпрацьованого часу, який є також підставою для нарахування заробітної плати працівникам.

На підтвердження виходу позивачем на роботу в період простою, до матеріалів справи не надано відомості з Журналу обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої, ведення якого було передбачено наказом виробничого підрозділу «Ясинуватської дистанції сигналізації та зв`язку» від 17 березня 2017 року № 236/ДНД.

Подані позивачем розрахункові листки на підтвердження своїх вимог, не завірені належним чином повноважною особою, не містять даних щодо дати їх складання, номеру реєстрації у відповідному журналі, походження цих документів невідомо, тож вони не можуть бути визнані належними, допустимими та достовірними доказами.

Звертаючись до суду з позовом (а.с. 1-7 ), ОСОБА_1 вказує на спрямування нею необхідної документації до Дирекції підприємства в м. Лиман, що були підготовлені і видані їй за місцем її роботи у виробничому підрозділі «Ясинуватсьька дистанція сигналізації та зв`язку».

Дані обставини заперечуються відповідачем та не підтверджуються матеріалами справи.

Проте, ухвалюючи рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, грошовій компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразовій грошовій вихідній допомозі у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст.44 КЗпП України у сумі 15852,74 грн., суд першої інстанції, не дав належної оцінки встановленим у справі обставинам та доказам, поданим сторонами, з урахуванням вимог статей 12, 81 ЦПК України, та встановивши, що у трудових правовідносинах між відповідачем ПАТ «Укрзалізниця» та його працівниками, зокрема ОСОБА_1 з 20 березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ПАТ «Укрзалізниця» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, - дійшов помилкового висновку, що вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню, оскільки позивач не надала суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

У свою чергу, копії документів, додані позивачем до позовної заяви на підтвердження своїх вимог, не завірені належним чином, та походження яких невідомо, не можуть бути визнані судом належними та допустими доказами.

Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції допущені порушення норми процесуального закону щодо обов`язку доказування, зроблені висновки, які не відповідають встановленим у справі обставинам та неправильно застосовані норми матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення суми заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст.44 КЗпП України у сумі 15852,74 грн., а також стягнення судового збору у розмірі 768 гривень 40 копійок, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укрзалізниця», назва якого змінена на АТ «Укрзалізниця», в даній частині позову.

Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 7 статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачу за даним позовом відмовлено у задоволені позову.

При зверненні з апеляційною скаргою відповідачем сплачено судовий збір 1527,54 грн. (а.с.82), який, зважуючи на приписи абз.6 частини 1 статті 4 та частини 4 статті 6 Закону України «Про судовий збір» повинен був сплачений у розмірі 1152,80 грн., виходячи з розміру сум, що оскаржуються в апеляційному суді, але не менш, як 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та який підлягає до відшкодування за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини 7 статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2019 року в частині стягнення з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст.44 КЗпП України у сумі 15852 (п`ятнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят дві) грн. 74 коп. та стягнення судового збору у розмірі 768 гривень 40 копійок - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст.44 КЗпП України у сумі 15852 (п`ятнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят дві) грн. 74 коп. - відмовити.

В іншій частині рішення Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені акціонерним товариством "Українська залізниця", з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 80 копійок компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 13 червня 2019 року.

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Зайцева С.А.

Пономарьова О.М.