Справа № 310/6089/19
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

11 жовтня 2019 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частку квартири,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частку квартири, мотивуючи свої вимоги наступним. 09 квітня 1989 року між сторонами був укладений шлюб. 30 липня 1994 року ними на спільні кошти була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ім`я відповідача, що підтверджується угодою про купівлю-продаж від 30 липня 1994 року, реєстраційним посвідченням Бердянського БТІ, технічним паспортом на квартиру. У вказаній квартирі позивачка зареєструвалась, з моменту покупки і по теперішній час в ній проживає, користується та володіє нею. Відповідно до ст. 22 КпШС України, що діяв на той час, та ст. 60 СК України майно, придбане подружжям під час шлюбу, належить чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності. Згідно із ст. 28 КпШС України, ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, ОСОБА_1 має право на 1/2 частину зазначеної квартири. Рішенням Бердянського міського суду від 28 лютого 1999 року шлюб між сторонами було розірвано. Просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначеної квартири.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити.

Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав з викладених в ньому підстав, просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку зазначеної квартири.

Відповідач, повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи через оголошення на сайті суду, в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав.

Згідно із ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши позивачку, її представника, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого повторно 14 листопада 1990 року Н.Куранах с/радою Якутської РСР, сторони по справі одружились 09 квітня 1982 року.

На підставі угоди про купівлю-продаж від 30 липня 1994 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням Бердянського бюро технічної інвентаризації від 30 вересня 1994 року та технічним паспортом на вказану квартиру.

Відповідно до довідки КП «Житлосервіс-2а» від 06 грудня 2018 року позивачка зареєстрована в зазначеній квартирі.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно вимог ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Рішенням Бердянського міського суду Запорізької області від 28 лютого 1999 року, яке набрало законної сили 11 березня 1999 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона знайома з позивачкою з 1994 року та знала її чоловіка. Спочатку сторони проживали у свекрові по АДРЕСА_2 . Приблизно в 1994 році подружжя придбало квартиру по АДРЕСА_3 , в якій відповідач прожив 1-2 місяці та пішов. В квартирі залишились проживати позивачка з дочкою.

Згідно з ч. 2 ст. 68 СК України розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згідно із ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до із ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності із ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом; у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи той факт, що спірне майно придбано в період перебування сторін у шлюбі, квартира підлягає поділу в рівних частках.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності сторін, таким, що придбаний за спільні кошти подружжя під час перебування у шлюбі, та підлягає поділу між сторонами, як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, і за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 18, 141, 259, 263-265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частку квартири задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП не відомий ( АДРЕСА_5 ).

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16 жовтня 2019 року.

Суддя Бердянського

міськрайонного суду

Запорізької області О. М. Вірченко