Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року

м. Київ

справа № 752/21317/15-ц

провадження № 61-6791св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Гладуном Андріаном Ігоровичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Мирошниченко О. В. від 12 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б. від 21 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому з урахуванням збільшення та уточнення позовних вимог просив: встановити факт спільного проживання його та ОСОБА_2 з лютого 2003 року; визнати за ним право особистої приватної власності на наступне майно:

нежитлові приміщення АДРЕСА_9 , загальною площею 276,4 кв.м.; 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,0251 га, від загальної площі 0,4800 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована у садовому товаристві «Млинок» на території Вишенківської сільської ради Бориспільського району Київської області; квартиру НОМЕР_4, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; домоволодіння АДРЕСА_4 .

Свої вимоги позивач мотивував тим, що у період з 09 лютого 1994 року по 01 жовтня 1999 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, після чого з березня 2003 року сторони знову почали спільно проживати однією сім`єю та вести спільний побут. Указував, що 13 грудня 2003 року він з ОСОБА_2 повторно зареєстрували шлюб, у період якого у них народилося двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року шлюб між ним та відповідачем розірвано. Зазначав, що за період перебування у шлюбі з відповідачем, ними було придбано рухоме та нерухоме майно. Посилався на те, що 28 жовтня 2002 року ним до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , придбано за договором купівлі-продажу нежитлове приміщення цокольного поверху, загальною площею 313 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , яке у подальшому 17 листопада 2006 року за договором купівлі-продажу ним було відчужено на користь третіх осіб за ціною 3 080 500 грн, що еквівалентно 610 000 дол. США. Указував, що між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за яким грошові кошти, були ним отримані як фізичною особою-підприємцем не в інтересах сім`ї, а для здійснення підприємницької діяльності з метою отримання прибутку, а тому вважає їх особистою приватною власністю. Зазначав, що кошти на депозитних рахунках, які він відкрив у АТ «Банк «Національний кредит» та отримані від відчуження нежитлового приміщення, також є його особистою приватною власністю. Посилався на те, що оскільки грошові кошти, внесені ним на ремонт та реконструкцію нежитлового приміщення АДРЕСА_6 , належали йому на праві особистої приватної власності, то і на вказане приміщення розповсюджується право його особистої приватної власності. Указував, що 05 серпня 2008 року ним за договором купівлі-продажу було набуто у власність 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,0251 га, від загальної площі 0,4800 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , що знаходиться у садовому товаристві «Млинок» на території Вишенківської сільської ради Бориспільського району Київської області. Крім того зазначав, що набута у власність квартирі АДРЕСА_7 , на підставі договору відступлення права вимоги від 12 грудня 2006 року, укладеного між сторонами у справі та ОСОБА_6 , придбана за його особисті грошові кошти. Посилався на те, що відповідачем без його згоди та не в інтересах сім`ї відчужено транспортний засіб марки «AUDI» модель «Q5», а також квартиру АДРЕСА_8 , а тому в рахунок компенсації половини вартості відчуженого майна, він просив збільшити його частку у домоволодінні, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 та визнати за ним право особистої приватної власності на вказане домоволодіння.

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому з урахуванням поданих заяв про збільшення та уточнення позовних вимог просила:

визнати за нею право особистої приватної власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ;

в порядку поділу майна, що є спільно сумісною власністю, визнати за нею право власності на:

Ѕ частину групи нежитлових приміщень НОМЕР_5, загальною площею 276,40 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 ;

Ѕ частину квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 163,30 кв.м.;

1/6 частину від 1/3 частини земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0251 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходиться в садовому товаристві «Млинок» на території Вишенківської сільської ради Бориспільського району Київської області;

Ѕ частину грошових коштів, що складає 2530331,20 грн, отриманих в якості орендних платежів в період з 15 серпня 2012 року по 01 лютого 2016 року за договором оренди № 1 від 15 серпня 2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Греммерлі»;

в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_1 право власності на:

Ѕ частини групи нежитлових приміщень НОМЕР_5, загальною площею 276,40 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 ;

Ѕ частину квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 163,30 кв.м.;

1/6 частину від 1/3 частини земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0251 га, кадастровий номер НОМЕР_3 , що знаходиться в садовому товаристві «Млинок на території Вишенківської сільської ради Бориспільського району Київської області;

Ѕ частину грошових коштів, що складає 2530331,20 грн, отриманих в якості орендних платежів в період з 15 серпня 2012 року по 01 лютого 2016 року за договором оренди № 1 від 15 серпня 2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Греммелі».

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що на момент ухвалення Шевченківським районним судом міста Києва рішення від 23 червня 2011 року, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на групу нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому вказані нежитлові приміщення є спільною сумісною власністю сторін у справі. Указувала, що на час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 ними було придбано наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_7 та 1/3 частину земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0251 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходиться в садовому товаристві «Млинок» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області. Вважала, що на вказане нерухоме майно розповсюджується режим спільної сумісної власності її та ОСОБА_1 , у зв`язку із чим, враховуючи принцип рівності часток подружжя, вказане майно підлягає поділу між сторонами у справі в рівних частках. Зазначала, що домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , не є об`єктом права спільної сумісної власності сторін у справі, оскільки є її особистою приватною власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_6 , загальною площею 276,4 кв.м. У решті позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 . Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно:

1/3 частину земельної ділянки, площею 0,0251 га, від загальної площі 0,4800 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована у садовому товаристві «Млинок» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області;

Квартиру НОМЕР_4, що розташована за адресою: АДРЕСА_7

В порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_2 право власності на:

Ѕ частину житлової квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 163,30 кв.м.;

1/6 частину від 1/3 частини земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0251 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходиться в садовому товаристві «Млинок» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області;

В порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_1 , право власності на:

Ѕ частину житлової квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 163,30 кв.м.;

1/6 частину від 1/3 частини земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0251 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходиться в садовому товаристві «Млинок» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області. У іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року судові витрати покладено на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у сплачених ним розмірах.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права особистої приватної власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що кошти, витрачені позивачем на фінансування будівництва і реконструкцію вказаних нежитлових приміщень належали ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності, оскільки набуття вказаних приміщень відбувалося не в інтересах сім`ї, а в особистих інтересах позивача, як фізичної особи-підприємця, з метою подальшого використання цього майна у своїй підприємницькій діяльності. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за сторонами по Ѕ частині грошових коштів, що складає 2 530 331,20 грн, отриманих в якості орендних платежів в період з 15 серпня 2012 року по 01 лютого 2016 року за договором оренди № 1 від 15 серпня 2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Греммерлі», суд першої інстанції виходив з недоведеності вказаних вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про те, що група нежитлових приміщень НОМЕР_5, загальною площею 276,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зазначив про те, що зазначене майно хоча і було придбано у період шлюбу, але для фінансування будівництва і реконструкції вказаних нежитлових приміщень ОСОБА_1 витратив особисті кошти, отримані від продажу належного йому на праві власності майна, набуття вказаних приміщень відбулося не в інтересах сім`ї, а в особистих інтересах позивача з метою подальшого використання цього майна у своїй підприємницькій діяльності, а тому вказане майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя та відповідно, не підлягає поділу згідно положень СК України.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 219 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права в частині відмови в задоволенні позовних вимог відповідача до позивача щодо визнання за відповідачем та позивачем права особистої приватної власності на Ѕ частину нежитлових приміщень НОМЕР_5 за кожним та прийняти в цій частині нове рішення, яким такі позовні вимоги відповідача задовольнити.

У решті судові рішення до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що зі змісту договорів укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 від 10 травня 2006 року про наміри, від 01 червня 2006 року про спільне інвестування, від 10 січня 2007 року про внесення змін до основного договору про спільне інвестування від 01 червня 2006 року, акту звірки площ та взаємних розрахунків від 10 лютого 2010 року та з депозитних договорів вбачається, що позивач ОСОБА_1 діяв як фізична особа, усі дії за договорами та актом мали місце у період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 Посилалася на те, що відповідач ОСОБА_2 брала участь у фінансуванні та реконструкції спірних нежитлових приміщень за рахунок грошових коштів, розміщених на її банківських рахунках та заробітної плати, зазначені кошти були спільною сумісною власністю подружжя, мали характер спільного бюджету сім`ї та використовувалися з метою фінансування та реконструкції нежитлових приміщень. Указувала, що судами невірно застосовано положення статті 57 СК України, у той час, як підлягали застосуванню положення статті 60, 61 СК України.

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У травні 2019 року від ОСОБА_1 до Верхового Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення, у відповідній частині, без змін. Указує на те, що суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що оскільки позивач належним чином спростував презумпцію спільності майна подружжя - норми статей 60, 61 СК України не підлягали застосуванню, натомість судами було правильно застосовано норми частини першої статті 57 СК України. У свою чергу, відповідач не вказав жодних вагомих та обґрунтованих аргументів на підтвердження неправильного застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 752/21317/15-ц з Голосіївського районного суду м. Києва.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що у період з 09 лютого 1994 року по 01 жовтня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

13 грудня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вдруге зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року.

28 жовтня 2002 року ОСОБА_1 , не перебуваючи у шлюбі, за власні кошти на підставі договору купівлі-продажу придбав нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 та 17 листопада 2006 року останній відчужив вказане нежитлове приміщення за ціною 3 080 500 грн, що в еквіваленті на момент відчуження становило 610 000 дол. США.

Вказані обставини підтверджуються довідкою від 08 лютого 2016 року, виданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О. Ю.

Кошти отримані від вказаного приміщення ОСОБА_1 були внесені на депозитні рахунки банку, відкриті на його ім`я.

Зі змісту виписок по депозитним рахункам вбачається, що грошові кошти, які були на них розміщені, ОСОБА_1 знімалися та в цей же день здійснювалися відповідні платежі на інвестування спірного нежитлового приміщення.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до розяснеь, викладених в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судми законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК УКраїни у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того ж подружжя, який її спростовує.

ОСОБА_1 належними доказами спростував презумпцію спільного майна подружжя, а саме: щодо групи нежитлових приміщень НОМЕР_5, загальною площею 276,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., на придбаня яких останній витратив особисті кошти, отримані від продажу належного йому на праві власності майна, та які були останнім розміщені на депозитних рахунках банку.

Таким чином, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що вказане майно є особистою приватною власністю ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Гладуном Андріаном Ігоровичем, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистої приватної власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_6 , загальною площею; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за нею та ОСОБА_1 права власності по Ѕ частині групи нежитлових приміщень НОМЕР_5, загальною площею 276,40 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило