КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 359/4664/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/124/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Борець Є.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки в квартирі,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2018 року,

встановив:

у червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив суд припинити його право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на його користь компенсацію вартості частки у майні в розмірі 124 927 грн., посилаючись на те, що сторони є співвласниками квартири, яка є неподільною та спільне користування якою неможливе. Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати за проведення експертизи в розмірі 5 000 грн., витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 4 000 грн., а також сплачений судовий збір.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він є власником ј частини квартири АДРЕСА_1 . Власником інших ѕ частин даної квартири є відповідач ОСОБА_2 . Позивач зазначав, що дана квартира є однокімнатною, виділення його частки в натурі є неможливим, як і спільне користування майном, а тому просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію вартості частки квартири, після чого припинити його право власності на майно та визнати право власності на ј частину квартири за відповідачем.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено спроможності відповідача виплатити компенсацію вартості частки у нерухомому майні. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 364 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення була врахована лише неспроможність відповідача сплатити позивачу компенсацію, що призвело до порушення його прав. Однак, такі доводи скаржника є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі.

ОСОБА_1 є власником ј частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 лютого 2017 року, а відповідач ОСОБА_2 - власником Ѕ частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 лютого 2004 року та ј частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за заковом від 23 лютого 2017 року. З технічної характеристики спірного майна вбачається, що квартира є однокімнатною, загальною площею 35,8 кв.м., жила площа - 18,9 кв.м.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення була врахована лише неспроможність відповідача сплатити позивачу компенсацію, що призвело до порушення його прав. Однак, такі доводи скаржника є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Частиною 2 ст. 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 січня 2016 року (провадження № 6-2925цс16), а також Верховним Судом у постанові від 13 липня 2018 року у справі № 610/2035/17-ц.

В даному випадку, судом першої інстанції було вірно встановлено те, що квартира, яка перебуває у частковій власності сторін у справі, є неподільною, що робить неможливим виділ частки позивача в натурі, а також зробив висновок про те, що спільне користування майном є неможливим, що на думку позивача надає йому право на компенсацію вартості частки належного йому майна.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 є пенсіонеркою за віком, отримає пенсію в розмірі близько 1500 грн. щомісячно, інших доходів або майна, за рахунок якого можна компенсувати позивачу його частку у квартирі, не має.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що для відповідача ОСОБА_2 компенсація ОСОБА_1 вартості його частки в розмірі 124 927 грн. становитиме надмірний тягар. Інших доводів щодо необґрунтованості рішення суду апеляційна скарга не містить.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді