Справа № 648/874/18
Провадження № 2/648/39/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року смт. Білозерка

Білозерський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді: Кусік І.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Козлової Т.С.,

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: Вознюк С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Свій позов мотивував тим, що 14.09.1985 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 26.12.2016 року було розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами був придбаний транспортний засіб ВАЗ 21104, 2006 року випуску, який 24.07.2010 року був зареєстрований за позивачем. ОСОБА_1 вказав, що під час шлюбу ним було набуто земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на його ім`я. Позивач наголосив, що не може бути визнано спільною власністю подружжя і житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки він був побудований виключно за матеріали подаровані йому, а не його родині братом позивача ОСОБА_3 , а не за спільні кошти. Жодного разу за весь період будівництва будинку, його обслуговування, будь-які будівельні чи господарські роботи по будівництву чи обслуговуванню вказаного будинку, земельної ділянки, посадки чи збору врожаю тощо, його на той час дружиною, її родичами, друзями чи знайомими не проводилися. Грошові доходи позивача за час перебування у шлюбі (заробітна плата та пенсія) були вдвічі більшими ніж у дружини, сімейний бюджет був спільним, з якого на будівництво будинку не було витрачено жодних найменших спільних сімейних коштів. Тому позивач вважає, що право спільної сумісної власності на будинок у відповідача не виникло і спірний будинок є виключно його приватною власністю.

ОСОБА_1 вказав, що підлягає поділу між ним та відповідачем транспортний засіб ВАЗ 21104, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Однак, в рівних частинах транспортний засіб не може бути розділений з наступних причин. Під час шлюбу, а саме, в листопаді місяці 2016 року, позивач місяць знаходився в лікувальному закладі за межами району, а автомобілем користувався їх син ОСОБА_4 . Коли 30.11.2016 року ОСОБА_1 приїхав додому, то застав автомобіль в гаражі в аварійному стані зі значними механічними пошкодженнями передньої лівої частини. Зі слів сина, механічні пошкодження автомобіль отримав 27.11.2016 року в результаті ДПТ та зіткнення з деревом. Дорожня пригода була скоєна з вини сина, потерпілих не було, факт ДТП органами ДАІ не фіксувався, адміністративні матеріали не складалися. Уже після розірвання шлюбу в період січня 2017 року виключно за особисті кошти позивача був проведений ремонт автомобіля, на який, з урахуванням вартості придбаних частин, матеріалів та вартості робіт, позивачем було витрачено 21 535,00 грн. На даний час вказаний автомобіль в результаті наявної деформації кузова має реальну ринкову вартість значно нижчу аналогічному. Середня ринкова вартість аналогічного автомобіля становить 83584,00 грн.

Зважаючи на вищевикладене, ОСОБА_1 просив суд: визнати за ним право особистої приватної власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , одержану із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, зареєстровану на його ім`я на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 02.04.2014 року; визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ним 16.05.2011 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 ; визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 вартості автомобіля ВАЗ 21104, 2006 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , визначеної товарознавчою експертизою, за мінусом 21535,00 грн. його особистих коштів, витрачених на ремонт автомобіля; судові витрати покласти на сторони в рівних частинах.

Уточнивши 04.06.2019 року позовні вимоги, ОСОБА_1 відмовився від позовних вимог в частині визнання за ним права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Залишив позовні вимоги в частині визнання за ним права власності на 1/2 вказаного будинку. При цьому, вартість 1/2 будинку за адресою: АДРЕСА_1 , визначену технічним паспортом БТІ чи експертизою, позивач готовий відшкодувати відповідачеві.

В судовому засіданні:

Позивач уточнені вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні позову, просив суд їх задовольнити.

В судовому засіданні позивач надав суду мирову угоду (без зазначення дати її складання та без підпису відповідача) та заяву про врегулювання спору за участю судді. Зважаючи на позицію відповідача, яка надала суду заяву про незгоду з ними, питання щодо укладення мирової угоди та вирішення спору за участю судді судом не розглядалися.

Відповідач надала суду відзив на позов про поділ спільного майна подружжя, яким зауважила, що позов є необґрунтованим виходячи з наступного. Згідно пунктів 2 і 3 прохальної частини позову, ОСОБА_1 просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку 0,0988 га, на якій він розташований. Серед правових та фактичних підстав для таких вимог позивач посилається на те, що будинок був повністю збудований із матеріалів, які йому особисто подарували друзі та родичі силами його знайомих, які здійснювали будівельні роботи на безоплатній основі, а сам будинок розташований на земельній ділянці, що була передана йому у власність в поряду приватизації. Проте, вказане позивачем не відповідає фактичним обставинам справи та не підтверджені належними доказами. Так, твердження щодо надання йому матеріалів для будівництва будинку шляхом дарування братом не містить переліку подарованих матеріалів та документального підтвердження їх походження і наявності у самого брата. Крім цього, ОСОБА_1 не декларував отримання в дар будь-якого майна та не сплачував жодних податків, які мав би сплатити в разі отримання такого дарунку, що вимагається п. 163.1 ст. 163, п.п. 174.6, 174.2.2, 174.2 ст. 174 Податкового кодексу України. Отже, за будь-яких умов, у разі отримання подарунку у вигляді значної кількості будівельних матеріалів, обдарована особа мала б задекларувати цей факт у податковій звітності та сплатити відповідні податки, чого ОСОБА_1 не зробив, що свідчить про відсутність факту отримання ним таких дарунків. Натомість, відповідач наполегливо стверджує, що всі будівельні матеріали, з яких споруджено спірний будинок, було придбано за рахунок коштів, з яких складався їх спільний із ОСОБА_5 сімейний бюджет, а саме: з доходів від заробітної плати кожного та пенсії відповідача. Крім того, для проведення будівельних робіт зі зведення спірного будинку залучались робочі на договірній основі, яким виплачувалась грошова винагорода за виконану роботу.

При пред`явленні позову ОСОБА_1 не врахував положення ст. 60 СК, де вказано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку (доходу). Також, ним не прийнято до уваги і приписи ч. 2 ст. 61 СК, згідно із якими, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, тому посилання позивача на можливість визнання за ним права власності на весь будинок внаслідок того, що він мав більший дохід, ніж відповідач, є безпідставними, так як заробітна плата є спільною сумісною вартістю подружжя. ОСОБА_2 наголосила, що вона також постійно працювала і мала дохід у вигляді заробітної плати, який складав частину їх спільного сімейного бюджету нарівні з доходами ОСОБА_6 А.М. Зазначені факти і доводи яскраво свідчать про той факт, що спірний будинок є їх спільною сумісною власністю, з урахуванням закріпленого в ст. 70 СК України принципу рівності часок подружжя у спільному майні та факту пред`явлення нею вимоги щодо виділення їх у власність 1/2 частини спірного будинку, тож ОСОБА_1 може бути виділена лише 1/2 частина будинку, а отже, й вимогу слід задовольнити лише частково. При цьому, з урахуванням того, що відповідач є співвласником зазначеного будинку з моменту реєстрації права власності на нього за ОСОБА_1 , то, згідно приписів ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю, або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені. Таким чином, незважаючи на той факт, що в силу приписів п.5 ч.1 ст. 57 СК України, земельна ділянка, одержана внаслідок приватизації, є особистою власністю одного з подружжя, після зведення на ній будинку, який є об`єктом права спільної сумісної власності, а у зв`язку із тим, що будинок нерозривно пов`язаний із тією частиною ділянки, на якій він безпосередньо розташований, то ця частина ділянки не може бути виділена у власність лише одній особі, тому вимога про визнання права власності на всю земельну ділянку площею 0,098 га. є безпідставною та необґрунтованою.

Також, відповідач вважає безпідставною і вимогу про поділ спірного автомобіля з урахуванням витрат, понесених на його ремонт та обслуговування. По-перше, автомобілем користується лише ОСОБА_1 і відповідач не має до нього доступу, ніколи ним не керувала, тому всі витрати на його експлуатацію обґрунтовано і справедливо має нести сам ОСОБА_1 Крім того, якщо він вважає, що шкода автомобілю була завдана іншою особою і витрати у визначеній ним частині пов`язані саме з такою шкодою, то вимогу про відшкодування такої шкоди слід пред`являти до тієї особи, яка її завдала, а не до неї, як до співвласника майна. Крім того, за таких підстав, на які посилається ОСОБА_1 , законом не передбачено можливості відступлення від принципу рівності часток у спільному майні подружжя, тому транспортний засіб підлягає поділу між ними за рівними частиками без стягнення чи виплати будь-яких компенсацій за витрати, пов`язані із його обслуговуванням.

Крім того, надавши суду пояснення про позов про поділ спільного майна подружжя, відповідач вказала, що рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 02.08.2018 року у справі № 648/447/18-ц постановлено: визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21104, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . Постановою Херсонського апеляційного суду від 04.12.2018 року рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 02.008.2018 року залишено без змін. Постанова набрала законної сили 04.12.2018 року. Таким чином, провадження у справі в частині вимог про визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу (із врахуванням частки на його утримання і ремонт) і визнання права власності на житловий будинок, підлягає закриттю, оскільки вищевказаним судовим рішенням вже вирішено питання про розподіл вказаного майна.

11 квітня 2018 року Білозерським районним судом Херсонської області позовну заяву ОСОБА_1 було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 04 червня 2018 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 648/447/18 провадження № 2/648/410/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 17.07.2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 04.06.2018 року, залишено без задоволення, а ухвалу суду від 04.06.2018 року залишено без змін.

24 січня 2019 року провадження у справі було відновлено та продовжено зі стадії, на якій його було зупинено.

26 квітня 2019 року ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини:

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 , виданого 14.09.1985 року міськвідділом РАЦС м. Новоград-Волинський Житомирської області, рішення Білозерського районного суду Херсонської області № 648/4320/16-ц від 26 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 06 січня 2017 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбів період з 14 вересня 1985 року по 06 січня 2017 року.

На підставі рішення 26 сесії VІ скликання Білозерської селищної ради № 285 від 07.12.2012 року, Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-014 від 12.03.2014 року, Свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 , ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_6 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 19684447, від 28.03.2014 року, Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ НОМЕР_7 від 16.05.2011 року, ОСОБА_1 , на підставі рішення виконкому Білозерської селищної ради № 58 від 24.06.2010 року, є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , 24.07.2010 року на ім`я ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль ВАЗ 21104, седан легковий, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

З довідки ПрАТ «ЕК «Херсонобленерго» № 156 від 26.03.2018 року, довідок Головного управління ПФУ в Херсонській області від 23.03.2018 року, вбачається, що в період з 01.02.2001 року по 14.07.2014 року ОСОБА_1 був працевлаштований та мав стабільний заробіток, з 2007 року отримує пенсію за вислугу років.

З наданих суду замовлення-наряду № 027 від 11.01.2018 року, рахунку-фактури № 23 від 11.01.2018 року, накладної № 27 від 09.01.2018 року, рахунку-фактури № 27 від 09.01.2018 року, вбачається, що ОСОБА_1 здійснювався ремонт транспортного засобу ВАЗ 321104, державний номер НОМЕР_1 .

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 02 серпня 2018 року по справі № 648/447/18 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21104, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 . Рішення суду набрало законної сили 04 грудня 2018 року.

Вказаним рішенням суду «…достовірно встановлено, що жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль ВАЗ 21104, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 , придбані сторонами у період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, й оформлені на відповідача, який відмовляється розділити спільне майно в добровільному порядку, чим порушує права позивача як співвласника вказаного майна. При цьому, доводи відповідача з посиланням на п. 3 ч.1 ст. 57 СК України про те, що будинок АДРЕСА_1 є його особистою власністю, оскільки він збудований за рахунок будівельних матеріалів наданих йому особисто рідним братом, не приймаються судом до уваги як такі, що не підтверджені належними доказами, а пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 допитаних судом за клопотанням відповідача на підтвердження цих фактів, не дають суду підстав для такого висновку, оскільки вони не підтверджують проведення будівництва спірного будинку виключно з матеріалів брата відповідача, які надані особисто відповідачу та на думку суду самі по собі не є належними доказами для підтвердження такого факту за відсутності інших доказів. Що стосується доводів відповідача про зменшення частки позивача у долі на спірний автомобіль на суму вартості його відновлювального ремонту, здійсненого відповідачем після розірвання з позивачем шлюбу, не приймаються судом до уваги, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки вказані відповідачем обставини не впливають на частку кожного з подружжя у спільній сумісній власності, а порушені права відповідача в цій частині можуть бути захищені іншим шляхом, в тому числі в судовому порядку…».

Постановою Херсонського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 02 серпня 2018 року залишено без змін.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 159451865 від 14.03.2019 року, ОСОБА_9 належить на праві спільної часткової власності 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 . Право власності виникло на підставі рішення суду № 648/447/18 від 02.08.2018 року.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до положень ст. 18 ч.1 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Положеннями ст.ст. 80 ч.1, 2, 81 ч.1 , 82 ч. 4 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Нормами ст. 356 ч.1 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Таким чином, судом встановлено, що сторонам, в силу вимог ст. 356 ч.1 ЦК України, на праві спільної часткової власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль ВАЗ 21104, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 із визначенням часток кожного з них у праві власності по 1/2 частині на будинок та автомобіль.

Розглядаючи вимогу позивача про визнання за ним права особистої приватної власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , одержану із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, зареєстровану на його ім`я на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 02.04.2014 року, суд виходив з наступного.

Статтею 4 ч.1 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-014 від 12.03.2014 року, Свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 , ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_6 . Відповідачем жодними чином не оспорюється вказане право позивача, що нею було підтверджено в судовому засіданні.

Таким чином, вирішуючи заявлену позивачем вимогу про визнання за ним права особистої приватної власності на спірну земельну ділянку, суд дійшов висновку, що відповідачем жодним чином не порушується та не оспорюється право ОСОБА_1 на земельну ділянку, за захистом якого позивач звернувся до суду. Фактично спору щодо права власності на земельну ділянку не існує, що підтвердили в судовому засіданні як позивач, так і відповідач, а отак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Розглядаючи уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , суд керується наступним.

Відповідно положень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

У постанові Вищого господарського суду України від 02.03.2017 року у справі № 910/12557/16, вказано, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Як вже було встановлено в судовому засіданні, сторонам на праві спільної часткової власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 із визначенням часток кожного з них у праві власності по 1/2 частині. Право власності ОСОБА_9 виникло на підставі рішення суду № 648/447/18 від 02.08.2018 року, час державної реєстрації 12.03.2019 року. При цьому, рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 02.08.2018 року, яке постановою Апеляційного суду Херсонської області від 04.12.2018 року залишено без змін, встановлено, що жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 придбаний сторонами у період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, будинок був оформлений на ОСОБА_1 , який відмовляється розділити спільне майно в добровільному порядку, чим порушує права ОСОБА_2 , як співвласника вказаного майна.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що право власності позивача на 1/2 частину будинку, який належить сторонам на праві спільної часткової власності, відповідачем жодними чином не оспорюється, що було підтверджено ОСОБА_2 в судовому засіданні, а право відповідача на іншу 1/2 частину спірного будинку визнано за нею на підставі рішення суду, яке є обов`язковим до виконання. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги і в цій частині задоволенню не підлягають.

Стосовно вимоги позивача про визнання за ним право особистої приватної власності на 1/2 вартості автомобіля ВАЗ 21104, 2006 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , визначеної товарознавчою експертизою, за мінусом 21535,00 грн. його особистих коштів, витрачених на ремонт автомобіля, суд дійшов наступного.

Спірний автомобіль належить сторонам на праві спільної часткової власності із визначенням часток кожного з них у праві власності по 1/2 частині. Право власності ОСОБА_9 виникло на підставі рішення суду № 648/447/18 від 02.08.2018 року. При цьому, постановою Апеляційного суду Херсонської області від 04.12.2018 року було встановлено, що проведення ОСОБА_1 після розірвання шлюбу відновлювального ремонту транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП, учасником якої був син сторін, може слугувати лише підставою для відшкодування шкоди з винної у ДТП особи або отримання страхового відшкодування у передбаченому законодавством порядку. Будь-яких даних щодо невизнання, порушення чи оспорювання відповідачем права власності позивача на 1/2 частину спірного автомобіля позивачем не доведено, а судом не встановлено. Тож, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 і в цій частині задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, вислухавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, характер заявлених вимог, зважаючи на положення ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, суд, з урахуванням практики ЄСПЛ, вважає за можливе не деталізувати відповіді на кожен аргумент сторін щодо джерела набуття спірного майна чи вартості ремонту спірного транспортного засобу, оскільки ці обставини були встановлені судом при ухваленні рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 02.08.2018 року по справі № 648/447/18 та постанови Апеляційного суду Херсонської області від 04.12.2018 року. Оцінивши та дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку що невизнання, порушення чи оспорювання відповідачем права власності ОСОБА_1 на спірне майно позивачем не доведено, а судом не встановлено, а отак заявлені позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд керується положеннями ст. 141 ч.1, ч.2 п.2, ч.6 ЦПК України, згідно яких , судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тож враховуючи те, що позивач, якому повністю відмовлено в задоволені позову, є особою, яка звільнена від сплати судового збору, суд дійшов висновку про віднесення судових витрат за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 80-82, 141, 263-265 ЦПК України, ст. 356 ч.1 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», постановою Вищого господарського суду України від 02.03.2017 року у справі № 910/12557/16, Рішення ЄСПЛ у справі SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE № 4909/04, § 58 від 10 лютого 2010 року, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 , АДРЕСА_2 ) відмовити повністю у задоволенні позову до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_9 , АДРЕСА_3 ) про поділ спільного майна подружжя.

Рішення може бути оскаржене до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Згідно п.п.15.5 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне рішення суду складено 13 червня 2019 року.

Головуючий суддя: Кусік І.В.